MEGSZÓLALOK
M.M.M. MŰVÉSZETI MAGAZIN
2020. 02. hó – tizedik évfolyam, második szám
Kulturális és szórakoztató folyóirat
Független, és ingyenes havi lap
Alapítva: 2011 - ben , elvi síkon
Szerkesztő: Nagy Vendel magánzó, laptulajdonos
NYIBA, KÖLTŐK IMÁI DÍJAS ÍRÓ, KÖLTŐ (2017)
ARANY BOT KÜLÖNDÍJAS (2018)
1.Évfolyam: 2011. Alkalmi megjelenések
2.Évfolyam: 2012. (1-tól a 6. számig)
3.Évfolyam: 2013. (1-től a 17. számig)
4.Évfolyam: 2014. (1-től a 24. számig)
5.Évfolyam: 2015. (1-től a 12. számig)
6.Évfolyam: 2016. (1-től a 12. számig)
7.Évfolyam: 2017. (1-től a 12. számig)
8.Évfolyam: 2018. (1-től a 12. számig)
9.Évfolyam: 2019. (1-től a 12. számig)
10.Évfolyam: 2020. október
Az újság elérhetősége: nagy.vendi54@gmail.com
A Magazin kérhető saját e-mail címre is.
Fekete – fehér, és színes változatban is megtalálható a Facebookon és a blogoldalakon.
Magazinunk vakok számára is olvasható beszélő programmal, akadálymentes változatban.
A hangos versek meghallgathatók a YouTube oldalon.
A Magazin közvetlen linkje: http://megszolalok.blogspot.hu
Figyelem!
2018. júniustól egy új linken is elérhető a Magazin, azonos, változatlan tartalommal
de megújult külsővel amelynek a linkje: http://www.muveszetimagazin.blogspot.com
Szerkesztőség: M.M.M. Nagy Vendel
7100. Szekszárd, József Attila utca 3.
Telefon: 06/30-550-5106
Facebookon: nagyvendel - Skype-on: nagy.vendi54
**************************************************
MOTTÓ: TÖREDÉKEKBŐL ÁLL ÖSSZE AZ ÉLET EGÉSZE
**********************
M.M.M. MŰVÉSZETI MAGAZIN
2020. 02. hó – tizedik évfolyam, második szám
Kulturális és szórakoztató folyóirat
Független, és ingyenes havi lap
Alapítva: 2011 - ben , elvi síkon
Szerkesztő: Nagy Vendel magánzó, laptulajdonos
NYIBA, KÖLTŐK IMÁI DÍJAS ÍRÓ, KÖLTŐ (2017)
ARANY BOT KÜLÖNDÍJAS (2018)
1.Évfolyam: 2011. Alkalmi megjelenések
2.Évfolyam: 2012. (1-tól a 6. számig)
3.Évfolyam: 2013. (1-től a 17. számig)
4.Évfolyam: 2014. (1-től a 24. számig)
5.Évfolyam: 2015. (1-től a 12. számig)
6.Évfolyam: 2016. (1-től a 12. számig)
7.Évfolyam: 2017. (1-től a 12. számig)
8.Évfolyam: 2018. (1-től a 12. számig)
9.Évfolyam: 2019. (1-től a 12. számig)
10.Évfolyam: 2020. október
Az újság elérhetősége: nagy.vendi54@gmail.com
A Magazin kérhető saját e-mail címre is.
Fekete – fehér, és színes változatban is megtalálható a Facebookon és a blogoldalakon.
Magazinunk vakok számára is olvasható beszélő programmal, akadálymentes változatban.
A hangos versek meghallgathatók a YouTube oldalon.
A Magazin közvetlen linkje: http://megszolalok.blogspot.hu
Figyelem!
2018. júniustól egy új linken is elérhető a Magazin, azonos, változatlan tartalommal
de megújult külsővel amelynek a linkje: http://www.muveszetimagazin.blogspot.com
Szerkesztőség: M.M.M. Nagy Vendel
7100. Szekszárd, József Attila utca 3.
Telefon: 06/30-550-5106
Facebookon: nagyvendel - Skype-on: nagy.vendi54
**************************************************
MOTTÓ: TÖREDÉKEKBŐL ÁLL ÖSSZE AZ ÉLET EGÉSZE
**********************
1. LECTORI
SALUTEM! ÜDVÖZLET AZ OLVASÓNAK! Októberről jut eszembe, nekem legfontosabb évszakom az ősz. Az egész évi szorgalmas
munka gyümölcseinek learatása, leszüretelése, és minden javak
betakarításának hónapja.Bár itt gondolhatunk még szellemi és kulturális eredményeinkre is.Más események is történtek bőven, a teljesség igénye nélkül csupán párat
említenék meg, például, forradalmainkra emlékezhetünk, Október hatodikára, és
huszonharmadikára, a Fehér bot napja, vagy személyes érintettség okán a
nemzetközi Vendel napok eseményeire,.. Megosztok
mindenkivel egy örömhírt, magazinunk életéből, tíz év szorgos munkája révén sok
mindent elértünk, folyamatosan fejlődő, és működő magazint, hangos
verseket, rádió riportokat, húsz könyvet, és mától egy újabb lépés...MÁTÓL, 2020. SZEPTEMBER 10. - TŐL A MEGSZÓLALOK MAGAZIN AZ
„ERIKKANCS” OLDALAIN IS ELÉRHETŐ Már az
eRikkancs rendszerében is elérhető a Megszólalok kulturális magazin!Közvetlen
linkje: Az eRikkancs
rendszerbe a https://erikkancs.hu
weblapon lehet regisztrálni. Regisztrációt
követően 0 Ft-ért lehet a kiadványt megvenni. Majd a weboldalról elérhető
Windows-os alkalmazást letöltve, vagy telepítve, esetleg az iOS, vagy Android
eszközökön az APP Store-ből letöltött alkalmazásokkal lehet a kiadványt olvasni
szöveges, vagy képes formában is.Az
alkalmazások használatáról a weblapon lehet tájékozódni.A Weblapon
elérhető egy videó is, melyben a rendszer működéséről van előadás.Köszönöm a
lehetőséget, és a felkeresést..: VendiNagy Vendel
szerkesztő.á
FELHÍVÁSSziasztok!Szeretnélek
titeket itt is tájékoztatni, hogy az eRikkancs szolgáltatásban új kiadványok
érhetőek el.Próba képpen
megjelent a Magyar Hang múltheti száma, melyet 0 ft-ért tudtok megvásárolni.A jövőben ha
van rá igény, akkor folyamatosan jelennek meg a lapszámai. Látássérülteknek 20%
kedvezménnyel.Folyamatosan
jelenik meg a Vakok Világa, Szemezgető, Kiskegyed, Kiskegyed Konyhája,
Kiskegyed Otthona!Több
kiadóval szerződéskötés előtti állapotban vagyunk! A RAS aki a Kiskegyedeket
adja, adna más kiadványt is ha elég érdeklődés van a mostaniakra.Az
eRikkancsról a https://erikkancs.hu
weboldalon olvashattok többet.Vagy
kérdezzetek nyugodtan tőlem. Ha bátortalanok vagytok a regisztrációval
kapcsolatban, akkor is keressetek bizalommal.Most minden
új regisztrációért 300 ajándék stexet adunk.Így más
kiadványokat is próba képpen el tudtok olvasni ingyenesen.Kérlek titeket,
adjátok tovább, használjátok, mert ha nem használjuk elegen, akkor a kiadók
visszaléphetnek, nem adják oda a kiadványokat, nem kötnek új kiadók
szerződést....Adjátok
tovább látó ismerőseiteknek is, hiszen Ők is maradéktalanul tudják használni a
rendszert.Azaz
rajtatok is múlik, hogy legyen-e több kiadvány, vagy szép lassan vegetáljon a
szolgáltatás.Köszönettel.Üdvözlettel: Dvariecki Bálint ügyvezető
Alko-Soft Nonprofit Bt. - Tel: +36-30-499-3477 -
E-mail: d.balint@alkosoft.eu - Web: https://alkosoft.hu
„Minden akadály leküzdése erősebbé tesz minket!”********************** SZEMEZGETÉS
A TARTALOMBÓL
1.
LECTORI SALUTEM, ÜDVÖZLET AZ OLVASÓNAK
- ÖRÖMHÍR AZ ÚJSÁG ÉLETÉBŐL
2. MESÉK VILÁGA. KELEMEN GYÖRGYNÉ
EDIT: CSÁMPÁCSKA A KISKACSA 3. VERSEK A NAGYVILÁGBÓL - KORTÁRS SZERZŐKTŐL TAKÁCSNÉ CSENTE
JULIANNA, JÓZSEF TIBOR, ÁBRAHÁMNÉ ÁGNES SZŐKE ZSUZSANNA, KLEMENT BURZA MÁRIA, I. P. STEVE 4. ELISMERŐ SZAVAK FONTOSSÁGA ÁRVAY MÁRIA SOROZATA: DICSÉRET SZÉP SZÓ, HA
KIMONDJÁK, ÚGY JÓ 5. FANTÁZIA REGÉNY SAMU ÁGNES: ŐSI ERŐK, ÉS AZ
ÚJJÁSZÜLETETT TESTVÉRISÉG 6. MEGJELENT NAGY VENDEL HUSZONEGYEDIK
E. - KÖNYVE: VARÁZSSZEM 7. ANGYALI TALÁLKOZÁSOK. VÉGHELYI PÉTERNÉ: A MEGMENTETT (első rész) 8. HAZAI TÁJAKRÓL SZEGZÁRDI NAGY VENDEL ÍRÁSAIBÓL 9. FANTÁZIA REGÉNYSOROZAT KISS ANIKÓ, ÉS KISS
ERIKA: AZ ELÁTKOZOTT HABÓ10. BEMUTATJUK SZILÁGYI ANITA
ÍRÁSAIT: ŐSZIKÉK11. ÉLETTÖRTÉNETEIMBŐL. VÉGHELYI JÓZSEF: RUHA VAGY RUHÁZAT12. VÁLOGATÁS VERSEIMBŐL JUHÁSZ MAGDA
KÖLTŐNŐ: DE JÓ LENNE JÓNAK
LENNI13. ŐSZI HANGULATBAN, APEVA SZENVEDÉLY GANT ELIZABET: AZ ŐSZ
VARÁZSLÁDIKÓJA14. EMLÉKEZÉS. CSOMOR HENRIETT: HONVÁGY SZÜLŐFALUM
UTÁN MEGJELENT CSOMOR HENRIETT
TIZENÖTÖDIK E. KÖNYVE: ÖRÖK EMLÉKEZÉS15. VERSRŐL VERSRE...KORTÁRSAINKTÓL CSOMOR HENRIETT, KOVÁCS TIBOR, NAGY CSABA, REMÉNYI TAMÁS16. SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET 2020. SZEGZÁRDI NAGY
VENDEL - VERSCIKLUS
HUSZONNÉGY TÉTELBEN17. PRÓZAVERSEIM. PESA ANNA MÁRIA: VÁLTOZÁSOK 01.18. TERMÉSZETGYÓGYÁSZAT - SOPONYAI MIHÁLY
ROVATA ŐSZI FELKÉSZÜLÉS 19. VÉLEMÉNYEM SZERINT - OLVASÓINK ÍRTÁK20. SZERKESZTŐI ÜZENETEK********************
2. MESÉK
VILÁGA
KELEMEN
GYÖRGYNÉ EDIT: Csámpácska a
kis kacsa.
Kicsi
falu szélén hatalmas mocsaras nádas áll. Mint a katonák állnak a nádak rejtve
kincsüket, a tavat. A falusiak óva intenek mindenkit kerüljék el a mert
benne lakik a lidérc, aki este megvilágítja a tájat. Ember fia onnét még
nem jött ki soha .
Egyszer egy fiúcska a réten pillangót kergetett. Ilyen csodaszép pillangót még
soha nem látott. A szárnyai, mint a szivárvány csillogtak, és nagy volt. Bár
csak megfoghatnám. Haza vinném adnák neki mézet meg csupa finomságot.
Megszeretne és ülne a kalapomra dísznek. Hej ha a lányok így meglátnának,
tetszenék mindnek. Hajtotta a lepkét és mintha csak játszana vele leszállt
mikor elkapta volna elreppent. Nem is figyelt Páter de bizony a pillangó a
rétről a nádasba csalta. Hirtelen eltűnt a pillangó mintha ott sem lett volna.![](./index_files/Kelemen Györgyné Editke (2).jpg)
Kelemen Györgyné Edit
A mocsárban csend volt, csak a békák kuruttyolása hallatszott. A nádas békésen
ringott a szélben. Peti előszór megijedt, majd a békák víg éneke megnyugtatta.
Fogott egy kidőlt vastag nádszálat és azzal nyomogatta a földet. Szeretné
érezni, hogy kemény nehogy elsüllyedjen a mocsárban. Így lépkedett
előre. Ahogy ment egyszer csak megpislantott egy kis kacsát. Mintha
hívta volna őt. Utána ment.
A nádas
közepén meglátta a nagy tavat. Tele volt tündérrózsával. A víz olyan tiszta
volt, hogy lehetett látni az alján a köveket és a benne úszkáló halacskákat. A
szelő szelíden fodrozta a tó felszínét. Nap sugarai vidám, csillogó táncot
jártak rajta. A csendet csak a békák kuruttyolása zavarta meg. Péter először
megmosta benne az arcát majd gondolt egyet és elkezdett úszni. A tó közepén egy
kis sziget állt.
Óda úszott,
követve a kis kacsát. A sziget szélén kis házikók álltak nádból készültek.
Szépen sorakoztak egymás mellett. Pici ablakuk és ajtajuk volt. Kis virágos
kertecskék, udvarok. Gondosan művelt kis földek, rajtuk meg termet minden. Kacsák
birodalma volt. Ide iparkodott a kis kacsa. A kiskacsát messziről fogadták,
kiabáltak neki.
- Nem meg
mondtuk ne hoz haza senkit! - háborodott fel a többi kacsa.
- Nem
hagyhattam ott, eltévedt! - felelte Csámpácska
- Na jó
gyerek ez még, túl nagy bajt nem tehet.- mondta kacsa mama.
- Mi lesz,
ha beszél és elmondja a titkunkat?
- Mi lenne?
Azt hinnék napszúrást kapott, dugnák az ágyba.
- Na jó
maradhat egy kicsit, ha nem csinál bajt.
Péter csak
nézet, beszélő kacsák? A szárnyukat meg úgy használják mint mi a kezünket? Ha
nem lenne éhes azt hinné, hogy rosszat evet.
- Ülj le ide
a földre, hozom a tányért és az ebédet. Egyél velünk - mondta kacsa mama.
Csámpácska
hozta a faragott fatányért és a kanalat.
- Ma sült
halacska van, hínár salátával. Jó étvágyat.
Leült a
család enni ők az asztalhoz ültek székre.
- Ne
haragudj, hogy a földön kell ülnöd ekkora vendégre nem számítottunk -
fogadkozott apakacsa.
- Igazán
finom volt, köszönöm az ebédet.
- Hát igen
az asszony jól főz.
Na de ha már
ekkora vendég van, használjuk is ki. Pár háznál rosszul áll a nád meg kéne
igazítani. Kacsa talpakkal nehéz a létrázás te meg feléred. Peti nagyon
szívesen segített. A nap végére neki is lett egy kis nád kuckója. Este
összeültek és meséltek a kacsák a faluról miként is élnek, Peti meg az
emberekről.
Csámpácskával
jókat játszottak munka után. A kis kacsa iskolába járt. Sok mindent tanulni
kellett, csillagászatot, halászatot. Az írás és az olvasás már jól ment neki.
Már a felsőbb kacsa osztályba járt. Petike meg dolgozott, segített amiben
csak lehetett, persze sok minden félében lett így jártas.
Közben a
faluban mindenki siratta Petikét, mesélték a mocsár elnyelte. A lápi boszorka
áldozata lett. Sírtak-rítak szülei: egyetlen fiúk jaj oda lett. Anyja viszont
reményedet.
- Meg
érezném én ha nem élne, de szívem súgja él az én kisfiam.
- Ej asszony
na reménykedj, hónapok óta nem látta senki sem.
- Nem-nem
a fiad még ne temesd, még él, nincs
semmi baja - ó én drága uram!
- Jól van
várunk, de ha eddig nem jött haza ne is reménykedj.
Kacsa
faluban vígan zajlott az élet, de Peti szíve már haza húzott.
Egyik este
mikor leültek alvás előtt beszélgetni, mesét mondott egy öreg kacsa. A sziget
másik felében van egy kastély. Régen mi ott laktunk és emberek voltunk. A
kastély urának volt egy szépséges, szép leánya. Megtetszett a tó tündérének és
feleségül kérte. A lány viszont nem akart leköltözni a tó fenekére a várba. A
sötét mély vízi palotába. Így hát Tótündére kosarat kapott. Égtelen haragra
gerjedt és a kastély népét mind kacsává változtatta. Addig marad az átok
míg egy fiú, kacsa képében meg nem szereti a királylányt és könnycseppje hullik
rá és megcsókolja. Akkor majd visszanyeri minden kacsa emberi formáját. Na de
ez csak mese már ki tudja hány nemzedék kacsája kelt már ki. Mondja a mese
addig-addig fogunk tojásból kelni míg az átok el nem múlik. Hogy most ki a
királylány, ki tudná azt megmondani?
Másnap
mikor a dologgal végeztek Peti, Csámpácskával játszottak.
- Királylány
vagyok! - kiabálta és fejére koronának virágot rakott.
Viszont
Csámpácska pont kis ügyetlensége miatt kapta a nevét, rögtön a virággal el is
esett. Peti felvette, ó én kis királylányom! -
mondta nagy nevetve. Annyira kacagott, hogy a szeméből könny fojt rá
Csámpácska kis fejére. Itt egy csók és csókot nyomott a kis kacsa fejére.
Óriási vihar támadt a semmiből a szél ordítva fújt az eső dühösen csapkodott. A
napsütéses ég eltűnt, sötét lett. Peti a kis kacsát magához szorította, hogy
védje. Hirtelen viszont a viharnak vége lett, egy leányt ölelt. Bújt hozzá
mosolyogva.
-
Csámpácska, te vagy az – kérdezte Peti meglepetten.
- Nem
megmondtam, hogy én vagyok a királylány - mondta nevetve, a kiskacsa,
mert dehogy is tudta.
A kacsák
emberekké váltak. A nádas a mocsár eltűnt helyette ott állt a kastély. Petike a
királylánnyal haza ment a temetésből esküvő lett. Ma is élnek a vízi liliom
országában.
******************** 3 VERSEK
A NAGYVILÁGBÓL - KORTÁRS SZERZŐKTŐL -
Szeretettel
ajánlom néhai Takácsné Csente Julianna barátom versét olvasói és tisztelői
számára.
MEGJELENIK
A FEHÉR BOT NAPJA ALKALMÁBÓL
ADAMECZ LÁSZLÓ: Mondd
milyen?
Azt mondod
anyám, hogy kék az ég?De milyen a
kék? Hisz sose láttam. -A kék olyan,
mint a búzavirág.Akkor
nyílik, mikor érik a kalász.És olyan,
mint a szemed színe,Amely nem
mosolyoghat rám.És mondd
anyám, milyen a napsugár?Nyáron oly
melegen süt le rám. - A napsugár,
gyermekem, olyanSárga és
fénylő, mint az arany.És egyformán
részesül belőleAz ember,
legyen szegény, vagy dúsgazdag.
És mondd
anyám, milyen a fű, ha nő?És milyen a
fa lombja, hol madár költ?Milyen az
ég, ha dörög és villám hull?És milyen
télen, ha a hó csikordul? És milyen a
tengervíz, mikor haragos?Óh én
Istenem! Miért nem láthatom?Gyermekem, ne
legyél reményvesztett.Ha kérdezel,
van reá felelet. Jóságos
szívekben, mindig van napsugár,Az ember a
lelkével lát igazán.Kezed
tapintása képeket ad neked.S amíg élek,
én leszek a szemed!
.................................
JÓZSEF TIBOR: Szekszárdi
képeslap
A Somogy Megyei
Látássérült Senior Klub Kaposvár
látogatásának emlékeként.
Besárgult
az ősz, borillat terült,
midőn
az idő fogságába került
az
a megmaradt édes pillanat,
ahogy
a Séd szelíden kanyarog
a
Gemenc ölelő oltalma alatt.
Csak
a vak nem látja, de tapintva érzi,
a
tér bronzba öntött földi mását,
hogy
emlékekbe ívódjon a másság,
és
távozzon minden rossz, ami régi,
de
maradjon a kép, őrizze varázsát.
„Áll
a régi ház még,” fehérre meszelve,
még
pillognak rajta zöld ablakuk,
mikor
nyitják szemüket a patakra nézve
reggelente,
mint az időtanuk.
Költő
lakott itt, Babits Mihály,
Szekszárd
szülötte, ahol megállok,
és
az örök érvényesülésben,
hozzá
szólnak az égi imádságok.
Bent
a szobában borul a csend,
padlóreccsenés
old némaságot,
írásai,
könyvi rend mutat világot,
verse
zenél, fülembe cseng.
Szülőágyát
takaró már elfedi
alatta
dunyhája épp álmát szövi,
rezzen
a régi vitrin, sóhajt a vágy,
mozdul
a csésze, lép az üvegkirály.
Udvarán
fogad bronzmerengésben,
kedvelt
bölcselő fotelében,
tiszta
szemét földre, kapura veti,
invitál:
könyv kell, és még egy pohár.
Hellyel
kínálna, de nincs hova,
puszta
a kert, oly’ rég mostoha,
aztán
hívna a volt tanyára,
kadarkának
lennénk jó barátja.
A
Belvárosi egyhajós templom,
nem
csak a dombon magas.
Bent
gyertya gyúl, ölel Isteni kegy,
hitet
ad, malaszt osztogat.
Idéz
a múlt! A szürke nap vidult,
hisz’,
Liszt Augusztéknál zongorál,
játéka
betölt utcát, teret…
és
Garay János szobra talapzatán
díszmagyarban,
verssel kezében,
hallgatja
a Magyar rapszódiát.
A
fasori lombok összesúgnak:
látják,
alul idegen tétováz,
tiszta
itt minden, semmi máz,
korona
szórja színaranyát.
„Töltsd
pohárba, és csodát látsz!”
Keresem,
találom a csodát,
az
élményt, a Garay pincét,
ahol
bort kínálnak a boltív alatt,
s
hívom a pincért, mérje az iccét,
mert
a kétszázból Bortinna a vendég.
A
Bencés romkert fölé „nőtt”
Vármegyeház
magasában
faggatom,
ölelem az ős-
honos
megmaradt tiszafákat…
És
ha megint lesz jeles nap,
akkor
kinyithat a csapszék,
s
borkútból kínálják, a hegy levét…
Add
hát a kupát, testvér!
Kaposvár,
2016. októbere
……..........................………
ÁBRAHÁMNÉ ÁGNES: FIKTÍV LEVÉLFÉLE
Szeretnélek
titeket itt is tájékoztatni, hogy az eRikkancs szolgáltatásban új kiadványok
érhetőek el.Próba képpen
megjelent a Magyar Hang múltheti száma, melyet 0 ft-ért tudtok megvásárolni.A jövőben ha
van rá igény, akkor folyamatosan jelennek meg a lapszámai. Látássérülteknek 20%
kedvezménnyel.
Folyamatosan
jelenik meg a Vakok Világa, Szemezgető, Kiskegyed, Kiskegyed Konyhája,
Kiskegyed Otthona!
Több
kiadóval szerződéskötés előtti állapotban vagyunk! A RAS aki a Kiskegyedeket
adja, adna más kiadványt is ha elég érdeklődés van a mostaniakra.
Az
eRikkancsról a https://erikkancs.hu
weboldalon olvashattok többet.
Vagy
kérdezzetek nyugodtan tőlem. Ha bátortalanok vagytok a regisztrációval
kapcsolatban, akkor is keressetek bizalommal.
Most minden
új regisztrációért 300 ajándék stexet adunk.
Így más
kiadványokat is próba képpen el tudtok olvasni ingyenesen.
Kérlek titeket,
adjátok tovább, használjátok, mert ha nem használjuk elegen, akkor a kiadók
visszaléphetnek, nem adják oda a kiadványokat, nem kötnek új kiadók
szerződést....
Adjátok
tovább látó ismerőseiteknek is, hiszen Ők is maradéktalanul tudják használni a
rendszert.
Azaz
rajtatok is múlik, hogy legyen-e több kiadvány, vagy szép lassan vegetáljon a
szolgáltatás.
Köszönettel.Üdvözlettel: Dvariecki Bálint ügyvezető
Alko-Soft Nonprofit Bt. - Tel: +36-30-499-3477 -
E-mail: d.balint@alkosoft.eu - Web: https://alkosoft.hu
„Minden akadály leküzdése erősebbé tesz minket!”
SZEMEZGETÉS
A TARTALOMBÓL
1.
LECTORI SALUTEM, ÜDVÖZLET AZ OLVASÓNAK
- ÖRÖMHÍR AZ ÚJSÁG ÉLETÉBŐL
2. MESÉK VILÁGA. KELEMEN GYÖRGYNÉ EDIT: CSÁMPÁCSKA A KISKACSA
- ÖRÖMHÍR AZ ÚJSÁG ÉLETÉBŐL
2. MESÉK VILÁGA. KELEMEN GYÖRGYNÉ EDIT: CSÁMPÁCSKA A KISKACSA
3. VERSEK A NAGYVILÁGBÓL - KORTÁRS SZERZŐKTŐL
TAKÁCSNÉ CSENTE
JULIANNA, JÓZSEF TIBOR, ÁBRAHÁMNÉ ÁGNES
SZŐKE ZSUZSANNA, KLEMENT BURZA MÁRIA, I. P. STEVE
4. ELISMERŐ SZAVAK FONTOSSÁGA
ÁRVAY MÁRIA SOROZATA: DICSÉRET SZÉP SZÓ, HA
KIMONDJÁK, ÚGY JÓ
5. FANTÁZIA REGÉNY
SAMU ÁGNES: ŐSI ERŐK, ÉS AZ
ÚJJÁSZÜLETETT TESTVÉRISÉG
6. MEGJELENT NAGY VENDEL HUSZONEGYEDIK
E. - KÖNYVE: VARÁZSSZEM
7. ANGYALI TALÁLKOZÁSOK. VÉGHELYI PÉTERNÉ: A MEGMENTETT (első rész)
8. HAZAI TÁJAKRÓL SZEGZÁRDI NAGY VENDEL ÍRÁSAIBÓL
9. FANTÁZIA REGÉNYSOROZAT
KISS ANIKÓ, ÉS KISS
ERIKA: AZ ELÁTKOZOTT HABÓ
10. BEMUTATJUK SZILÁGYI ANITA
ÍRÁSAIT: ŐSZIKÉK
11. ÉLETTÖRTÉNETEIMBŐL. VÉGHELYI JÓZSEF: RUHA VAGY RUHÁZAT
12. VÁLOGATÁS VERSEIMBŐL
JUHÁSZ MAGDA
KÖLTŐNŐ: DE JÓ LENNE JÓNAK
LENNI
13. ŐSZI HANGULATBAN, APEVA SZENVEDÉLY
GANT ELIZABET: AZ ŐSZ
VARÁZSLÁDIKÓJA
14. EMLÉKEZÉS. CSOMOR HENRIETT: HONVÁGY SZÜLŐFALUM
UTÁN
MEGJELENT CSOMOR HENRIETT
TIZENÖTÖDIK E. KÖNYVE: ÖRÖK EMLÉKEZÉS
15. VERSRŐL VERSRE...KORTÁRSAINKTÓL
CSOMOR HENRIETT, KOVÁCS TIBOR, NAGY CSABA, REMÉNYI TAMÁS
16. SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET 2020.
SZEGZÁRDI NAGY
VENDEL - VERSCIKLUS
HUSZONNÉGY TÉTELBEN
17. PRÓZAVERSEIM. PESA ANNA MÁRIA: VÁLTOZÁSOK 01.
18. TERMÉSZETGYÓGYÁSZAT - SOPONYAI MIHÁLY
ROVATA
ŐSZI FELKÉSZÜLÉS
19. VÉLEMÉNYEM SZERINT - OLVASÓINK ÍRTÁK
20. SZERKESZTŐI ÜZENETEK
********************
2. MESÉK VILÁGA
KELEMEN GYÖRGYNÉ EDIT: Csámpácska a kis kacsa.
Kicsi
falu szélén hatalmas mocsaras nádas áll. Mint a katonák állnak a nádak rejtve
kincsüket, a tavat. A falusiak óva intenek mindenkit kerüljék el a mert
benne lakik a lidérc, aki este megvilágítja a tájat. Ember fia onnét még
nem jött ki soha .
Egyszer egy fiúcska a réten pillangót kergetett. Ilyen csodaszép pillangót még
soha nem látott. A szárnyai, mint a szivárvány csillogtak, és nagy volt. Bár
csak megfoghatnám. Haza vinném adnák neki mézet meg csupa finomságot.
Megszeretne és ülne a kalapomra dísznek. Hej ha a lányok így meglátnának,
tetszenék mindnek. Hajtotta a lepkét és mintha csak játszana vele leszállt
mikor elkapta volna elreppent. Nem is figyelt Páter de bizony a pillangó a
rétről a nádasba csalta. Hirtelen eltűnt a pillangó mintha ott sem lett volna.![](./index_files/Kelemen Györgyné Editke (2).jpg)
Kelemen Györgyné Edit
A mocsárban csend volt, csak a békák kuruttyolása hallatszott. A nádas békésen
ringott a szélben. Peti előszór megijedt, majd a békák víg éneke megnyugtatta.
Fogott egy kidőlt vastag nádszálat és azzal nyomogatta a földet. Szeretné
érezni, hogy kemény nehogy elsüllyedjen a mocsárban. Így lépkedett
előre. Ahogy ment egyszer csak megpislantott egy kis kacsát. Mintha
hívta volna őt. Utána ment.
A nádas
közepén meglátta a nagy tavat. Tele volt tündérrózsával. A víz olyan tiszta
volt, hogy lehetett látni az alján a köveket és a benne úszkáló halacskákat. A
szelő szelíden fodrozta a tó felszínét. Nap sugarai vidám, csillogó táncot
jártak rajta. A csendet csak a békák kuruttyolása zavarta meg. Péter először
megmosta benne az arcát majd gondolt egyet és elkezdett úszni. A tó közepén egy
kis sziget állt.
Óda úszott,
követve a kis kacsát. A sziget szélén kis házikók álltak nádból készültek.
Szépen sorakoztak egymás mellett. Pici ablakuk és ajtajuk volt. Kis virágos
kertecskék, udvarok. Gondosan művelt kis földek, rajtuk meg termet minden. Kacsák
birodalma volt. Ide iparkodott a kis kacsa. A kiskacsát messziről fogadták,
kiabáltak neki.
- Nem meg
mondtuk ne hoz haza senkit! - háborodott fel a többi kacsa.
- Nem
hagyhattam ott, eltévedt! - felelte Csámpácska
- Na jó
gyerek ez még, túl nagy bajt nem tehet.- mondta kacsa mama.
- Mi lesz,
ha beszél és elmondja a titkunkat?
- Mi lenne?
Azt hinnék napszúrást kapott, dugnák az ágyba.
- Na jó
maradhat egy kicsit, ha nem csinál bajt.
Péter csak
nézet, beszélő kacsák? A szárnyukat meg úgy használják mint mi a kezünket? Ha
nem lenne éhes azt hinné, hogy rosszat evet.
- Ülj le ide
a földre, hozom a tányért és az ebédet. Egyél velünk - mondta kacsa mama.
Csámpácska
hozta a faragott fatányért és a kanalat.
- Ma sült
halacska van, hínár salátával. Jó étvágyat.
Leült a
család enni ők az asztalhoz ültek székre.
- Ne
haragudj, hogy a földön kell ülnöd ekkora vendégre nem számítottunk -
fogadkozott apakacsa.
- Igazán
finom volt, köszönöm az ebédet.
- Hát igen
az asszony jól főz.
Na de ha már
ekkora vendég van, használjuk is ki. Pár háznál rosszul áll a nád meg kéne
igazítani. Kacsa talpakkal nehéz a létrázás te meg feléred. Peti nagyon
szívesen segített. A nap végére neki is lett egy kis nád kuckója. Este
összeültek és meséltek a kacsák a faluról miként is élnek, Peti meg az
emberekről.
Csámpácskával
jókat játszottak munka után. A kis kacsa iskolába járt. Sok mindent tanulni
kellett, csillagászatot, halászatot. Az írás és az olvasás már jól ment neki.
Már a felsőbb kacsa osztályba járt. Petike meg dolgozott, segített amiben
csak lehetett, persze sok minden félében lett így jártas.
Közben a
faluban mindenki siratta Petikét, mesélték a mocsár elnyelte. A lápi boszorka
áldozata lett. Sírtak-rítak szülei: egyetlen fiúk jaj oda lett. Anyja viszont
reményedet.
- Meg
érezném én ha nem élne, de szívem súgja él az én kisfiam.
- Ej asszony
na reménykedj, hónapok óta nem látta senki sem.
- Nem-nem
a fiad még ne temesd, még él, nincs
semmi baja - ó én drága uram!
- Jól van
várunk, de ha eddig nem jött haza ne is reménykedj.
Kacsa
faluban vígan zajlott az élet, de Peti szíve már haza húzott.
Egyik este
mikor leültek alvás előtt beszélgetni, mesét mondott egy öreg kacsa. A sziget
másik felében van egy kastély. Régen mi ott laktunk és emberek voltunk. A
kastély urának volt egy szépséges, szép leánya. Megtetszett a tó tündérének és
feleségül kérte. A lány viszont nem akart leköltözni a tó fenekére a várba. A
sötét mély vízi palotába. Így hát Tótündére kosarat kapott. Égtelen haragra
gerjedt és a kastély népét mind kacsává változtatta. Addig marad az átok
míg egy fiú, kacsa képében meg nem szereti a királylányt és könnycseppje hullik
rá és megcsókolja. Akkor majd visszanyeri minden kacsa emberi formáját. Na de
ez csak mese már ki tudja hány nemzedék kacsája kelt már ki. Mondja a mese
addig-addig fogunk tojásból kelni míg az átok el nem múlik. Hogy most ki a
királylány, ki tudná azt megmondani?
Másnap
mikor a dologgal végeztek Peti, Csámpácskával játszottak.
- Királylány
vagyok! - kiabálta és fejére koronának virágot rakott.
Viszont
Csámpácska pont kis ügyetlensége miatt kapta a nevét, rögtön a virággal el is
esett. Peti felvette, ó én kis királylányom! -
mondta nagy nevetve. Annyira kacagott, hogy a szeméből könny fojt rá
Csámpácska kis fejére. Itt egy csók és csókot nyomott a kis kacsa fejére.
Óriási vihar támadt a semmiből a szél ordítva fújt az eső dühösen csapkodott. A
napsütéses ég eltűnt, sötét lett. Peti a kis kacsát magához szorította, hogy
védje. Hirtelen viszont a viharnak vége lett, egy leányt ölelt. Bújt hozzá
mosolyogva.
-
Csámpácska, te vagy az – kérdezte Peti meglepetten.
- Nem
megmondtam, hogy én vagyok a királylány - mondta nevetve, a kiskacsa,
mert dehogy is tudta.
A kacsák
emberekké váltak. A nádas a mocsár eltűnt helyette ott állt a kastély. Petike a
királylánnyal haza ment a temetésből esküvő lett. Ma is élnek a vízi liliom
országában.
![](./index_files/Kelemen Györgyné Editke (2).jpg)
********************
3 VERSEK
A NAGYVILÁGBÓL
- KORTÁRS SZERZŐKTŐL -
Szeretettel
ajánlom néhai Takácsné Csente Julianna barátom versét olvasói és tisztelői
számára.
MEGJELENIK
A FEHÉR BOT NAPJA ALKALMÁBÓL
ADAMECZ LÁSZLÓ: Mondd milyen?
Azt mondod
anyám, hogy kék az ég?De milyen a
kék? Hisz sose láttam. -A kék olyan,
mint a búzavirág.Akkor
nyílik, mikor érik a kalász.És olyan,
mint a szemed színe,Amely nem
mosolyoghat rám.És mondd
anyám, milyen a napsugár?Nyáron oly
melegen süt le rám. - A napsugár,
gyermekem, olyanSárga és
fénylő, mint az arany.És egyformán
részesül belőleAz ember,
legyen szegény, vagy dúsgazdag.
És mondd
anyám, milyen a fű, ha nő?És milyen a
fa lombja, hol madár költ?Milyen az
ég, ha dörög és villám hull?És milyen
télen, ha a hó csikordul? És milyen a
tengervíz, mikor haragos?Óh én
Istenem! Miért nem láthatom?Gyermekem, ne
legyél reményvesztett.Ha kérdezel,
van reá felelet. Jóságos
szívekben, mindig van napsugár,Az ember a
lelkével lát igazán.Kezed
tapintása képeket ad neked.S amíg élek,
én leszek a szemed!
.................................JÓZSEF TIBOR: Szekszárdi képeslap
A Somogy Megyei Látássérült Senior Klub Kaposvár látogatásának emlékeként.
Besárgult
az ősz, borillat terült,
midőn az idő fogságába került
az a megmaradt édes pillanat,
ahogy a Séd szelíden kanyarog
a Gemenc ölelő oltalma alatt.
Csak
a vak nem látja, de tapintva érzi,
a tér bronzba öntött földi mását,
hogy emlékekbe ívódjon a másság,
és távozzon minden rossz, ami régi,
de maradjon a kép, őrizze varázsát.
„Áll a régi ház még,” fehérre meszelve,
még pillognak rajta zöld ablakuk,
mikor nyitják szemüket a patakra nézve
reggelente, mint az időtanuk.
Költő
lakott itt, Babits Mihály,
Szekszárd szülötte, ahol megállok,
és az örök érvényesülésben,
hozzá szólnak az égi imádságok.
Bent a szobában borul a csend,
padlóreccsenés old némaságot,
írásai, könyvi rend mutat világot,
verse zenél, fülembe cseng.
Szülőágyát takaró már elfedi
alatta dunyhája épp álmát szövi,
rezzen a régi vitrin, sóhajt a vágy,
mozdul a csésze, lép az üvegkirály.
Udvarán
fogad bronzmerengésben,
kedvelt bölcselő fotelében,
tiszta szemét földre, kapura veti,
invitál: könyv kell, és még egy pohár.
Hellyel kínálna, de nincs hova,
puszta a kert, oly’ rég mostoha,
aztán hívna a volt tanyára,
kadarkának lennénk jó barátja.
A
Belvárosi egyhajós templom,
nem csak a dombon magas.
Bent gyertya gyúl, ölel Isteni kegy,
hitet ad, malaszt osztogat.
Idéz
a múlt! A szürke nap vidult,
hisz’, Liszt Augusztéknál zongorál,
játéka betölt utcát, teret…
és Garay János szobra talapzatán
díszmagyarban, verssel kezében,
hallgatja a Magyar rapszódiát.
A
fasori lombok összesúgnak:
látják, alul idegen tétováz,
tiszta itt minden, semmi máz,
korona szórja színaranyát.
„Töltsd
pohárba, és csodát látsz!”
Keresem, találom a csodát,
az élményt, a Garay pincét,
ahol bort kínálnak a boltív alatt,
s hívom a pincért, mérje az iccét,
mert a kétszázból Bortinna a vendég.
A
Bencés romkert fölé „nőtt”
Vármegyeház magasában
faggatom, ölelem az ős-
honos megmaradt tiszafákat…
És ha megint lesz jeles nap,
akkor kinyithat a csapszék,
s borkútból kínálják, a hegy levét…
Add hát a kupát, testvér!
midőn az idő fogságába került
az a megmaradt édes pillanat,
ahogy a Séd szelíden kanyarog
a Gemenc ölelő oltalma alatt.
a tér bronzba öntött földi mását,
hogy emlékekbe ívódjon a másság,
és távozzon minden rossz, ami régi,
de maradjon a kép, őrizze varázsát.
„Áll a régi ház még,” fehérre meszelve,
még pillognak rajta zöld ablakuk,
mikor nyitják szemüket a patakra nézve
reggelente, mint az időtanuk.
Szekszárd szülötte, ahol megállok,
és az örök érvényesülésben,
hozzá szólnak az égi imádságok.
Bent a szobában borul a csend,
padlóreccsenés old némaságot,
írásai, könyvi rend mutat világot,
verse zenél, fülembe cseng.
Szülőágyát takaró már elfedi
alatta dunyhája épp álmát szövi,
rezzen a régi vitrin, sóhajt a vágy,
mozdul a csésze, lép az üvegkirály.
kedvelt bölcselő fotelében,
tiszta szemét földre, kapura veti,
invitál: könyv kell, és még egy pohár.
Hellyel kínálna, de nincs hova,
puszta a kert, oly’ rég mostoha,
aztán hívna a volt tanyára,
kadarkának lennénk jó barátja.
nem csak a dombon magas.
Bent gyertya gyúl, ölel Isteni kegy,
hitet ad, malaszt osztogat.
hisz’, Liszt Augusztéknál zongorál,
játéka betölt utcát, teret…
és Garay János szobra talapzatán
díszmagyarban, verssel kezében,
hallgatja a Magyar rapszódiát.
látják, alul idegen tétováz,
tiszta itt minden, semmi máz,
korona szórja színaranyát.
Keresem, találom a csodát,
az élményt, a Garay pincét,
ahol bort kínálnak a boltív alatt,
s hívom a pincért, mérje az iccét,
mert a kétszázból Bortinna a vendég.
Vármegyeház magasában
faggatom, ölelem az ős-
honos megmaradt tiszafákat…
És ha megint lesz jeles nap,
akkor kinyithat a csapszék,
s borkútból kínálják, a hegy levét…
Add hát a kupát, testvér!
……..........................………
ÁBRAHÁMNÉ ÁGNES: FIKTÍV LEVÉLFÉLE
Ó, persze
hogy olvaslak,csak szememből kilássak.Ha fülemen hallhatlak,igen, meg is hallgatlak.Csak egy eszközt - okosat--a kezemben tarthassak. fülem meg eldugulni,kezem kezdi ejteniamit kéne megfogni,szememben fény villámlik,nagy ködön is átsejlik. Fejem munkára fognám,-- remeg, padlót se' látván, pedig az nagy ám osztán.
No, ez nem panasznap ám,csupán a humormorzsám,mint ott a Szajna partjána fegyverkovácsné balladájanem vicckelődni jött a világra.Önmagát ő váltig ostorozvaa maga valóját megmutatta,az idő vasfogát nem tagadta,sorsának haragját felsorolta.
2020.
AUGUSZTUS 26. ......................................
SZŐKE
ZSUZSANNA: Kitartás
A kitartás
csak annyi tán,
hogy megyünk Jóisten útján,
Hitet keresve a lelked után,
A süllyedő világ dágványán...
A fény, mely
alagútból kivezet,
A hit, mely el nem engedi kezed,
Egy ölelés, egy forró éjszaka,
segíthet át az elmúlás évszakán...
Kapcsolódj
össze a hiteddel,
s dacolhatsz a rémisztő hideggel,
Mely kihűt, elidegenít s elhagy,
De ember csak társaiddal maradhatsz.
Ahol szív
szívet tart,
Ahol a hát hátat véd
Ahol a kéz kezet óv,
S ahol ember ember marad!...............................
KLEMENT
BURZA MÁRIA: OKTÓBERI
TAVASZBAN
1956 október
23, - az emlékezés napja,tudjuk jól,a történelem sokszor meg lett hamisítva,mégis ez a nap a győzelem, a szabadság utáni vágy napja.,200 ezer
szovjet katonára volt szükség,hogy a felkelést leverjék,de a magyarság szelleme,tovább él a nemzetben. A szabadság
reménye soha nem hal meg,az 56-s nemzedéket a haza függetlenségénekszeretet-lángja fűtötte. Nagybátyám
Pesten élt, azokról a napokrólnekem később így mesélt: Októberi
tavaszban felcsendült
a Kossuth nóta dallama,az emberek könnyeztekpiros,-fehér,- zöld színnel szívükben. Utcákon a
tömegbensok volt a szinte még gyermek,vér öntözte a földet, bár rövid időrea szabadság így született meg. Ma mi, akik
Magyar Honban élhetünk56 lángját soha nem felejthetjük!
á
NE FELEDD
OKTÓBER HATODIKÁT
A múltnak
tengerére tekintek,
magyarságom büszkén vállalom,
kik vérüket ontották egykor értünk,
az emlékezés gyász csendjében ,
meggyújtott gyertya mellett
tisztelettel főt hajtok.
1849
januárjában Európán át zúgó
forradalmak mind elültek,
egyedül a magyar tartotta magát
mielőtt elcsendesült volna, diadalait
még láthatta a Világ!
Aztán csend
lett, mélységes mély, benne
hangtalanul siratta egy nemzedék jövőjét.
Haynau,
császári tábornagy," a rend embere"
nyugodt lelkiismerettel százakat lövetett főbe.
Sötétség
borult Magyarországra,
a haditörvényszék 13 tábornok ügyét tárgyalta,
a vádlottakat felségsértés címén ítélte halálra.
A
családtagok bíztak Ferenc József császár
kegyelmében, de kegyelmet nem adott,
október hatodikán a pesti Új épület falánál
főbe lőtték Batthyány Lajos volt tábornokot..
Nézem az
októberi felhőket,
egy árnyat látva rejtetten,
lenéz a magyarra és Reád,
azt súgja halkan, soha
ne feledd október hatodikát!
á
LELKEM IMÁJA
Könnyes
szemmel eléd térdelek,
megköszönöm neked Istenem,
hogy meghallgattad a kérésem,
és vigyáztad minden lépésem.
Köszönöm
azt, hogy velem voltál,
s ha megzuhantam, felkaroltál,
Te magamra soha nem hagytál,
mindig Tenyereden hordoztál.
Most
alázatos szívvel kérlek,
légy velem és minden emberrel,
engedd tágulni a Tudásunk,
hogy helyesen lássuk Világunk.
Add, szívünk
virágba boruljon ,
s ember Szeretethez forduljon,
így segíthetünk önmagunkon,
hogy minden ember boldoguljon.
........................................
I. P. STEVE: Édesanyanyelvünknek
gyöngye legyen!
Írni, csak olyat, mi ápolja nyelvedet,
minek van, tanító, tartalmi értelme,
amit örömmel és szívesen olvasnak,
mit az irodalom gyöngyének fogadnak!
Olyat alkoss az olvasónépednek,
ami dicső lesz az írói létednek!
á
Amikor már
semmi sem késő Ha már csak
egy légben szálló gondolatfogja majd visszaidézni voltomat,mikor már, mint egy kedveszegett lélek,akkor az átélt perc jusson eszedbe,mikor nem mondtad ki, azt, hogy: szeretlek! Azon a napon rádöbbenve ébredsz,hogy az ember mennyi mindennel késhet,sohasem tudhatja, mit nem pótolhat,mit nem tett meg s már nem teheti soha.Addig értékelj, mindent és mindenkit,
míg az nem késő, amíg az létezik! Ha befejeztem földi valóságomés csak, mint egy éji, suhanó álom,láthatatlan, meg nem szűnő képzelet,amikor akarod, itt leszek neked.Sohasem fogok megkésni, ígérem,ha gondolatodban visszaidézel. á
Másnap
Lelked is
fáradt az estén
kínoz a bú, a levertség.
Nem oly lett napod, mint vártad,
de vigaszod kapod másnap.
A szikrázófényű reggel,
egy új reményhez, ébreszt fel,
érzed, hogy ragyog az áldás,
eljött hozzád a megváltás.
á
Eltévedtünk
a jövőnk felé
Sokszor látom a fénylőn felkelő Napot,
s amit még az emlék képeknek meghagyott,
majd a ragyogástól viruló szép reggelt,
amikor még ott lehettem boldog gyermek.
Akkor még nem gondolkoztunk és nem tudtuk,
hová visz a végtelennek tűnő utunk,
akkor még csak fogtuk egymás puha kezét
s talán úgy hittük, hogy ez mindenhez elég.
Sem a pillanat, a ma és sem a holnap,
e fogalmak még az agyunkban nem voltak.
Így indultunk bátran a porban előre,
majd eltértünk más irányokba, mezőkre.
Elágazásoknál hol balra, hol jobbra
és ezért a gyermekkorunkhoz már soha,
de soha, vissza nem és nem találhatunk,
mit örök életünkben visszasírhatunk.
Még a ragyogástól virul sok szép reggel
és álmaimban lehetek ismét gyermek,
olyankor érzem is, hogy fogom kis kezét,
mélyen szívemben érzem annak melegét.
********************
4. ELISMERŐ
SZAVAK FONTOSSÁGA ÁRVAY MÁRIA
SOROZATA: DICSÉRET SZÉP SZÓ, HA KIMONDJÁK, ÚGY JÓ Önelfogadás,
önbizalom, pozitív gondolkodás
Egyik
előadásom után odajött hozzám egy fiatal hölgy, s az alábbiakat kérdezte:
„Doktor úr! Miért van az, hogy jómagam örömmel dicsérek másokat, kedveskedő
szavakat osztogatok, de én ezekből alig-alig kapok valamit? Mit tegyek, hogy ne
fájjon a dicsérő szavak hiánya?![](./index_files/Árvay Mária.JPG)
Árvay Mária
Pár módszert tudok ajánlani. Olyan társaságokat érdemes felkeresni, ahol
hasonló érdeklődésű emberek fordulnak meg. Pl. ha többen szeretnek kötni,
kézimunkázni, novellákat írni, festeni, s ha nincsenek a társaságban irigyek és
féltékenyek, ilyen környezetben már hamarabb elhangozhatnak pozitív gondolatok,
mert értékelik a másik teljesítményét.
Meg kell találnunk pozitív visszajelzéseket abban, amiket csinálunk, hogy utána
jó érzés töltsön el bennünket. A tevékenységet, önmagáért érdemes csinálni, ha
örömöt okoz, már nem feltétlenül kellenek a dicsérő szavak.
A legfontosabb módszer azonban saját pozitív tulajdonságaink folytonos
keresése, kutatása. A számos kritika ellenére igenis el kell fogadnunk
önmagunkat, mert mindenkiből csak egy van ezen a világon, s minden ember
értékes!
Íme, néhány gondolat az önelfogadásról, önbizalomról, pozitív gondolkodásról.
___56. Szeresd
és fogadd el önmagad
"Aki
szereti és elfogadja önmagát, az nem tűri, ha bántják. Hanem azt mondja, hogy
jár nekem a jó, jár nekem a figyelem és a tisztelet. Az önelfogadás nem
annyiból áll, hogy billegetem magam a tükör előtt, hogy "jaj, de szép
vagyok, bármit felvehetek", aztán folytatok mindent ugyanúgy, mint
eddig."
(Lukács Liza)
Ne is
tűrjük, hogy bántsanak, de főleg, ne rágódjunk azon, ha negatív kritikát
kapunk. Jár nekünk is a jó szó, pénzbe se kerül, nem győzöm hangsúlyozni!
___57. Béke
önmagunkkal
"Békélj
meg magaddal, és nem lesz senki, aki legyőzhet. És senki, akit te kívánnál
legyőzni."
(Dan Millman)
Nincs a
lelki békénknél fontosabb! Ha sikerül önmagunkkal harmóniában élni, már fél
siker, kevesebb lesz a stressz, a feszültség, a testi-lelki egészségnél nincs
fontosabb!
___58. Hinni
kell önmagunkban
"Tedd
azt, amire születtél! Csak hinned kell magadban."
(Beyoncé Knowles)
Minden ember
jól teljesít valamiben, csak meg kell találni! Ha rájövünk, mi az, azzal
érdemes foglalkozni, akkor kiteljesedünk, hasznosak lehetünk, értékes lesz,
amit csinálunk. Ez a mozgatórugója mindennek!
___59.
Célkitűzés
"Mint
egy hullócsillag, legyőzheted a távolságot. Nem lesz könnyű, de ha hiszel
magadban és nem nézel vissza, akkor bármi sikerülhet."
(Lucas Grabeel)
Nem kell visszanézni,
csak ha tanulhatunk a múlt eseményeiből. Rágódni nem szabad, mert csak
halmozódik a feszültség. Ha sikerül a kitűzött célunkra koncentrálni, sikeresek
lehetünk. Apró lépésekben is megoldható, lényeg, hogy ne adjuk fel, egyszer
elérjük!
___60. Egyedi
vagy és fontos
"Higgy
magadban! Egyedi vagy és fontos. Van a világban egy olyan hely, amely csak a
tiéd, és senki más nem tudja betölteni."
(Vera Peiffer)
Pontosan így
van, szó szerint, írjuk fel valahova, s ismételjük önmagunkban többször is,
hogy szilárdabb legyen a hitünk önmagunkban!
___61. Céljaink
elérése
"Higgy
magadban, és összpontosíts arra, hogy már eddig is milyen messzire jutottál, ne
pedig arra, hogy mennyi van még hátra a célig."
(Bear Grylls)
Nagyon
fontos hozzáállás, ha ezt követjük, tovább érünk!
___62. Pozitív
énkép
"Észrevettétek
már, hogy annál szebbnek látjuk a világot, minél jobb képet alkotunk
magunkról?"
(Raphaëlle Giordano)
Ez így van.
Ha önmagunkkal folyton elégedetlenek vagyunk, mással is békétlenkedünk, semmi
sem tetszik. Amint lelkileg kiegyensúlyozottak leszünk, minden megváltozik,
pozitív irányban.
___63. Helyes
gondolkodás
"Pozitívnak
lenni nem azt jelenti, hogy mindenbe belenyugszunk. Sokkal inkább, hogy a jó
megoldás reményében felkutatjuk az erőforrásainkat, és azt tesszük, ami helyes
és megfelelő."
(Kurt Tepperwein)
Ne adjuk
fel, keresgéljünk jó és kivitelezhető megoldások után. Érdemes barátainkkal
megbeszélni, hátha valakinek eszébe jut egy jó ötlet. Ha szükséges, írásban is
lejegyezhetjük gondolatainkat, talán segít az alapos átgondolásban.
___64. Egy
szebb jövő
"Higgyünk
abban, hogy bárhogy legyen, ami jön, mindenképpen szebb és boldogabb lesz
annál, mint ami most van."
(Tisch Ferenc)
Az
optimisták alapvető gondolkodásmódja ez, csak akkor tudunk küzdeni, ha tartjuk
magunkban a lelket, s megtanulunk reménykedni!
___65. Rózsa,
vagy tövis
"A
pozitív gondolatok bevonzzák a sikert (...). Ha rózsára gondolsz, rózsa terem.
Ha tövisre, akkor vérezni fogsz."
(Végtelen szerelem (sorozat) c. film)
Ha folyton
kétségeink vannak dolgaink felöl, s mindig a rosszabb változat jár az
eszünkben, valóban, rosszabbra fordulhatnak a mindennapok. Igyekezzünk bízni jó
eredményeink elérésében, a jóra összpontosítani, s a siker az ajtónkon kopogtat
majd!
áEz a véleményem
Véleményünket
több féleképpen ki tudjuk fejezni. Néhány gondolat arról, hogyan kerülhetjük el
a konfliktusokat, megbántottságot, sértődöttséget.
___66. Merjünk
beszélni!
"Ne
hagyd, hogy a félelem elhallgattasson. Van hangod, szóval hallasd is, szólalj
fel, emeld fel a kezedet, kiáltsd a válaszokat, hallasd magad. Kerül, amibe
kerül, találd meg a hangod. És ha megteszed, töltsd ki azt az átkozott csendet
vele."
(Grace klinika c. film)
Akik önbizalomhiánnyal
küzdenek, nem merik hallatni a hangjukat, félnek a ledorongolástól, attól, hogy
kigúnyolják, megalázzák őket.
Véleményünket szabad kinyilvánítani, jogunk van hozzá! Csak kerüljük az
agresszivitást, az indulatokat, egyszerűen csak mondjuk el a véleményünket. Azt
hangoztassuk, mi mit érzünk, mire van szükségünk, de másokat ne hibáztassunk.
Azzal még nem bántunk meg senkit, ha saját érzéseinket indulatok nélkül
kifejezzük.
Nem könnyű, egy kistanulást igényel, s rendszeres alkalmazást.
___67. Vélemény,
címkézés
"Az
elvárásaink, az észleléseink sokszor helytelenek vagy pontatlanok (...). Ezért
nem kellene olyan hamar véleményt formálni másokról, ezért nem kellene
ítélkeznünk, sőt címkéznünk.
A saját, korlátozott nézőpontunkból ritkán látjuk az egész képet."
Sean Covey
Való igaz, nagyon alaposan meg kell ismernünk a másikat ahhoz, hogy viszonylag
pontos véleményt alkossunk. A címkézés örök életre megnyomorít, beskatulyáz,
nem szabad!!!
Mire megbánjuk, már sok esetben késő!!!
___68.
Felszabadító érzés
"Ne
törődj vele, mit gondolnak az emberek! Nagyon felszabadító, ha senki más
véleménye nem számít, csak a sajátod."
Kate Quinn
Ez lenne
könyvem végcélja, amikor már nem kellene a dicséretekre támaszkodnunk, hanem
magunk is érezhetjük, hogy amit teszünk, cselekszünk, az jó és hasznos dolog.
Természetesen a dicséret mindig jól esik, s hiánya fáj, főleg, ha kritikákat
kapunk, de ha stabil az önbizalmunk, hiszünk önmagunkban, a dicséret már csak
megerősít, de önbecsülésünk segít terveink megvalósításában.
Kívánom, hogy minél többen érezzük az idézetben is említett felszabadító
érzést!
___69.
Igazság és humor
"Én
mindenkinek csak az igazat mondom. Sokszor fáj az igazság valakinek, de ezt
félre kell tenni (...). Ezért is jó a humor, a kemény véleményt is el lehet kicsit
viccelni, és akkor nem esik olyan rosszul a másiknak."
(Gáspár László)
A humor
rengeteget jelent véleményünk kifejezésében. Sokat enyhíthetünk a humorral a
keményebb szavak odavetése helyett, segíthet könnyedebben venni a dolgokat,
mégis komolyan megszívlelhetjük az építő jellegű véleményeket.
___70. Ne
engedd!
"Sose
engedd, hogy más emberek rólad alkotott véleménye legyen a véleményed
magadról."
(Sarah Jessica Parker)
Mindenkinek
vannak pozitív tulajdonságai, ezeket kell önmagunkban felismerni! Nem szabad,
hogy mások véleményét tekintsük tükörnek, mert ez nem igaz! Mi magunk jobban
ismerjük önmagunkat, mint mások bennünket, ezt ne feledjük!
Folytatjuk.
******************** 5.FANTÁZIA
REGÉNY Samu Ágnes:
Ősi erők és az újjászületett testvériség (20- 6.
fejezet – 2. rész) Dragon meséje
Dragon
alaposan körbenézett, miután átlépték a dimenziós kaput. A Gonosz Szent Föld
pontosan úgy nézett ki, ahogyan azt elképzelte. Ráadásul úgy érezte, mintha
járt volna már itt.
A kis társaságot körülvevő környezet cseppet sem bizonyult barátságosnak. A
gomolygó fekete viharfelhők a sötétszürke árnyalataiban úszó égbolton
pillanatok alatt változtatták a helyüket és a méretüket, mialatt a narancsvörös
színű villámok ide-oda cikáztak. A kopár hegyek teljesen úgy néztek ki, mint az
égbolt, ugyanúgy a fekete és a sötétszürke árnyalataiban tornyosultak a
magasba. A hegyek minden egyes villámláskor élesen és szinte vakítóan
csillantak meg. A mélységes szakadékokban mélykék színű láva patakok kígyóztak
végtelen mennyiségben. A hőmérséklet igen hideg volt, emellett szinte égető
érzést keltett az ott lévők bőrén.– Mi az oka annak, hogy minden egyes villámlás során vakítóan fénylenek a
hegyek? – kérdezte Dragon, mialatt felvett a földről egy igen tompán csillogó
fekete követ a kezébe.– Üvegből vannak a hegyek – jött a tömör felelet Urieltől.– Igazi mesebeli táj – jegyezte meg cinikusan Michael.– Most röhögnöm kéne? – kérdezett vissza ugyanolyan cinikusan Dragon.– Pont olyan arcátlan vagy, mint az a Lion – morogta Michael szúrós
szemekkel.– Még szép! Lion a húgom – vigyorodott el kajánul Dragon. – Na igen, a vér
nem válik vízzé… Mellesleg, érzem, hogy arra kell mennünk – mutatott a kezével
az északi irányba.– Rossz ötlet – motyogta enyhén remegő hangon Uriel, miközben a földet
kezdte el bámulni.– Nem vitatkozom, oda megyünk! – vágta rá ellentmondást nem tűrő hangon
Dragon. – Biztos vagyok benne, hogy arra van, ami miatt itt kell lennem.– Nem érünk rá fecsegni. Indulás! – hagyta jóvá Dragon akaratát Michael,
majd mindannyian útnak indultak.– Uriel, igaz, hogy a lélekőrző istenek közül Lucifer és Jahve holt
lelkeinek a világa a legnagyobb, egyúttal ők vigyáznak a legtöbb élő emberre
is? – tette fel a következő kérdéseit Dragon.– Hogy merészeled csak úgy a szádra venni a nevüket?! – sziszegte fagyosan
Michael. – Tudod, te kikről beszélsz?– Jahve a Mennyországot és Lucifer a Pokolt irányítja – darálta. – Neked
meg úgy kell ugrálni, ahogyan a Teremtő Urad fütyül – vágott vissza Dragon. –
Még mielőtt nekem rontanál, Michael, jobb ha tudod, tisztában vagyok ki hova
tartozik. Tőlem senki se várja, hogy csússzak-másszak mások előtt!– Mindkét kérdésedre igen a válasz – terelte a témát Uriel, nehogy
komolyabb vita alakuljon ki a másik két férfi között. – Fontos tudnod még azt
is, Dragon, hogy egyetlen növény, pontosabban fa található itt, ami oniszfa
néven ismeretes. Szinte minden élőlény erejét és lelkét elszívja, emellett
csakis ebben a világban található meg ez a fa. Egyedül Luciferre nincs
hatással.– Mivel lehet ellene védekezni?– Várjunk csak – kapott észbe Uriel, mialatt megtorpant. – Nincs rajtad a
lélekpajzsod?– Nincs. Nem éreztem szükségét.– Lehetetlen – susogta Michael, majd ő is megállt.– Elmagyarázná valaki, mi olyan döbbenetes? – pislogott értetlenül az
előtte álló két arkangyalra, akik csak mozdulatlanul és nagy szemekkel bámultak
rá.– Úgy tűnik, Luciferen kívül akadt még egy valaki, aki immunis a fára, és
az nem más, mint te magad – válaszolta csendesen Michael, majd folytatta az
utat.– Aha… – nyögte Dragon megilletődve. – Most már biztos, nem véletlenül
lettem ide küldve – vakarta a feje búbját. – Ha nem probléma, Uriel, mesélnél
nekem a lélekörző istenekről? A Meridinben még az első évben nem esett szó
róluk.– A lélekörző istenekről majd csak az utolsó évben fogtok tanulni –
magyarázta Uriel, aki időközben a bátyját követve haladt előre. – Idő hiányában
csak a nagyon szükséges információkat tudom most elmondani. Több lélekörző
isten létezik még Luciferen és Jahvén kívül – fogott bele kissé hosszas
előadásába. – A lélekőrző istenek között vannak olyanok is, akik az eltávozott
emberek és más lények lelkeit új testbe költöztetik, ők biztosítják az
újjászületést, a reinkarnációt. Egyesek ritka esetben megengedik az eltávozott
lelkeknek, hogy választhassanak a halál utáni öröklét és az újjászületés
között. Továbbá akadnak olyanok is, akik kizárólag élők lelkeire vigyáznak,
ilyen például Lachesis meg Djává. Hádész, Jama és Ozirisz pedig meg csak a holt
lelkekre vigyáznak.– Az is igaz, hogy vannak olyan emberek, akik a halálukat követően
hatalomra tesznek szert?– Igen, de ez nagyon ritka eset. Legutóbb hét ezer évvel ezelőtt Indriel
vált emberből angyallá.– Csend legyen! – csattant fel Michael fagyos hangja, miközben elképedt
arccal megtorpant. – Ez a dallam… – susogta hatalmasra kitágult szemekkel.– Bátyám, ne figyelj arra a hangra! – lépett oda Uriel kétségbeesetten Michaelhez.
– Itt a Gonosz Szent Földön bármi megtörténhet, ami képes befolyásolni azokat,
akik ide jönnek, főleg a mi fajtánkat… – Biztos vagyok benne, hogy ez nem hallucináció! – indult el Michael a
dallam irányába. – Ezt nem értem, hogy kerülhetett ide…?– Kérlek, ne menj oda, bátyám! – könyörgött Uriel, aki időközben a másik
nyomába eredt.– Egyre zavarosabb itt minden – jegyezte meg a fejét csóválva Dragon, aki
jelen helyzetben csak annyit tudott tenni, hogy követte a két arkangyalt.Michael szíve hevesen vert a mellkasában, mialatt a léptei tempója egyre csak
növekedett. Gondolatai azon kattogtak, hogy kiderüljön, mi is történt valójában
több, mint ezer évvel ezelőtt, amikor elvesztette azt, akit mindennél jobban
szeretett. Képtelen volt kiheverni azt, hogy imádott felesége már sosem lehet
vele, és azóta az élete, már ha azt lehet annak nevezni, olyan akár a kirakós,
aminek néhány darabja örökre elveszett.Uriel remegő végtagokkal követte Michaelt. A szíve ide-oda kalimpált a
félelemmel vegyes idegességtől. Több, mint ezer évig tartó titka most
lelepleződni készül, aminek a következménye nagy valószínűséggel súlyos
hatással lesz Michaelre és a vele való kapcsolatukra. Annyit biztosan tudott,
sosem fogja magának megbocsátani azt, ha valami történik a bátyjával. Mindennél
jobban szerette a testvéreit, bármire képes volt értük.Michael végre megtalálta a dallam forrását. A szíve határtalan boldogsággal
telt meg, ami felesége elvesztése óta még egyszer sem esett meg. Az sötét
üveghegyek közepette egy csodálatos és virágokkal teli völgyet pillantott meg.
A hatalmas fáklyákkal kivilágított völgy közepén álló faházikó tetején egy
gyönyörű nő fuvolázott.– Hát mégis élsz, Iris… – susogta elámulva Michael. Néhány másodpercnyi
megállást követően ismét elindult, ám csak néhány lépést tudott megtenni, mivel
Uriel az útját állta széttárt karokkal és lábakkal. – Mit jelentsen ez, Uriel?!
– morrant rá a másikra villámló szemekkel.– Könyörgöm, ne menj oda hozzá! – kezdtek el patakokban folyni Uriel
könnyei az arcán. – Ő nem az, akinek te gondolod és látod!– Melegen ajánlom, hogy gyorsan beszélj… – fenyegetőzött Michael, aki
tisztában volt azzal, hogy Uriel viselkedése nem véletlen. – Hallani akarom a
teljes igazságot!– Hazudtam, amikor azt mondtam, ho-hogy a fele-feleséged megha-meghalt –
dadogta sírástól fuldokló hangon Uriel. – Muszáj volt! – tört ki zokogásban. –
Én magam zártam be ebbe a világba Irist! Nem volt más választásom…! – rogyott
térdre a bátyja előtt. Uriel nem tudta befejezni a történetet, mivel Michael gondolkodás nélkül
rá támadt. Dragon még időben reagált Michael támadására, ennek köszönhetően a
földön ülő, zokogó arkangyal köré képes volt megidézni egy igen erős pajzsot.
Michael a sikertelen támadását követően csak szótlanul állt és kérdően nézett
Dragonra.– Még van bőr a pofádon kérdően nézni?! – csattant fel dühében Dragon. –
Normális vagy?! Tényleg képes voltál egy bűnös lélek miatt rátámadni a saját
testvéredre, akit ráadásul még végig sem hallgattál?!– Nincs jogod beleavatkozni a dolgainkba! – sziszegte Michael, miközben
támadó állást vett fel.– Nem engedem, hogy kárt tegyél benne – szökkent oda Urielhez, akit még
mindig körbevett az általa idézett aranyszínű, de áttetsző pajzs.– Meggondoltam magam, nem pazarlom rátok az időmet – szökkent egy nagyot
Michael, majd pillanatok alatt a völgyben landolt.– Jaj ne! Ki fogja őt szabadítani! Kérlek, akadályozd meg, Dragon! –
könyörgött Uriel zokogva és remegő végtagokkal.– Rendben, Uriel, de te addig maradj itt szépen – sietett Michael után
Dragon.– Légy óvatos, a bátyám nagyon veszélyes ellenfél! – kiáltott elhaló
hangon a sebesen távozó Dragon után Uriel, aki már annyira kikészült a
félelemtől és a stressztől, hogy végül elájult.
Folytatjuk.
********************
6. MEGJELENT
MEGJELENT
NAGY VENDEL 21.-DIK E KÖNYVE
A MAGYAR ELEKTRONIKUS KÖNYVTÁRBAN.
NAGY VENDEL
VARÁZSSZEM VERSVÁLOGATÁS
https://mek.oszk.hu/21100/21165
A NEM LÁTÓK
ÍGY OLVASHATJÁK.
https://mek.oszk.hu/21100/21165/21165.htm
NAGY VENDEL- MAGÁNZÓ
NYIBA,
KÖLTŐK IMÁI DÍJAS 2017.
ARANYBOT
KÜLÖNDIJAS 2018.
nagy.vendi54@gmail.com
2020.
Szeptember. 17
Előzetes a
könyvből:
A
HUSZONEGYEDIK KÖNYVEMHEZ: VARÁZSSZEM
Azt mondják,
hogy én mániákus ember vagyok, nehéz velem élni, és számmisztikában is
szenvedek. Valóban igaz, hogy nehéz, és szeretem a kerek számokat, és
kedvenceim történelem órákon az évszámok voltak, amiket könnyedén megjegyeztem
valamikhez kötve, másokkal ellentétben, akik utálták a történelmi számokat,
például, hogy István királyt ezerben koronázták meg, valamint a legkönnyebb
várviadal szám, a nándorfehérvári ütközet, az 1456, vagy a Francia Forradalom
is hasonló ugyebár: 1789. De számtalan hasonlót tudnék mondani, csak úgy
hirtelenjében, mondjuk az egri vár diadala: 1552. Az első szám az egyes, aztán
kettő ötös, és a végén a kettes, van benne logika, de nemigen kellett a
történészeknek, pedig olyan jól megoldottam.
Van még pár
kedvencem, pl. a várnai csata: 1444, Horemheb fáraó megkoronázása: i. e. 1333,
és még számtalan könnyen megjegyezhető évszám.
Egy számsoron mindezek vizuálisan ábrázolhatóak, a nullától kiindulva, ami
ugyebár időszámításunk kezdetét jelezné, és jobbra-balra elindulva minden jeles
dátum elhelyezhető.
Most is egy számmizéria következik, a huszadik könyvemre húztam még egyet, egy
másik lapot, és így jött ki a huszonegy, ami ugyebár nyerő szám, és a mostani
könyvem lesz a huszonegyedik kötetem.
Na hiszen, ez ám a tuti, hacsak így nem, gondolhatnák némelyek.
Húszra lapot húzni eléggé kockázatos dolog.
Nekem biztosan nyerő szám lesz. No, ez elég önteltségnek tűnik, de már az is
megtisztelő, hogy idáig eljutottam, hogy hányan olvassák majd, az más kérdés.
Aztán a könyv címe is sugallhat sokféle belemagyarázást.
VARÁZSSZEM... Az, hogy lát, avagy nem lát az ember, az egy dolog, és az én
egyéni, szociális problémám, mondhatnák sokan, és némelyek mondják is, hogy
aszongya, azért mert maga nem lát, nem vakulhat meg mindenki, de ez nem is
elvárás, mert az önzőség lenne.
Nos igen, látni sokféleképpen lehet, van, aki sasszemmel sem látja meg a dolgokat,
én pedig rám ragadt és kifejlesztett érzékkel többet látok, érzek másoknál,
vallom, hogy nem vagyok vak, csak csupán nem látok. Óriási különbség.
Azt, hogy világtalan, szívből utálom, mert nem igaz.
A Varázsszem pedig sugall némi misztikumot, vagy akár sámáni, vagy táltosi
képzeletet, mondjuk írtam már képekre, képekről verset, ami állítólag kifejező
és jó vers lett, noha sohasem láttam a festményt, csak elmesélték a tartalmát.
Aztán még sámándob sem kellett hozzá, csak néhány csengettyű, hogy hallják, hogy
jövök és óhatatlan kitérjenek az utamból.
Régen kötelező volt a leprásoknak csengetéssel jelezni, ha jött szembe valaki,
azóta sem változott meg ez a szemlélet.
No, akkor jól elkanyarodtunk az eredeti varázsszemtől, ami az alapötletet adta,
a század közepén divatos, zölden villogó lámpától, a nagy világvevő rádiótól,
amin látni lehetett, hogy pontosan ráhangolódtunk az állomásra, amit mindig
csodálattal néztem, eléje hasalva, hogy mi is lehet az, és hogy fért bele a
bácsi, aki belőle beszélt, és pláne egy zenekar? Gyermeki naiv rácsodálkozás.
Hallgattuk az Amerika hangját és a Szabad Európát, valamint a Rádió
Luxemburgot.
Többször előfordult, hogy ha pár nap múlva visszaolvastam verseimet,
elcsodálkoztam, hogy ezt én írtam magamtól, és nem is emlékszem ezekre a
szófordulatokra, bizonyára valaki fogta a kezemet írás közben. Csak így
lehetett.
Hála a feljebbvalónak, hívhatjuk bárhogy, múzsának, Istennek, ihletnek, szinte
mindegy.
A belső látásról, és az emlékképekről még nem is esett szó, nem beszéltem,
hiszen ezekből élek és alkotok, a múlt emlékeiből, valamint az éjszakai álmok
visszaidézéséből állnak össze a verseim.
Tehát ezekkel a varázsszemekkel látott történésekről írok ebben a kötetben, és
jöjjenek velem, és néha csukják be a szemeiket, és próbálják elképzelni ezt a
vak világot, ami remélhetőleg nem vakvágány, hanem néha vakmerőség is, bátran
bele a vakvilágba, mondván, görbe fát dobj a tűzre, mert kanyar jöhet.
Persze, ez nem ugyan az, mintha bekötnék valakinek a szemét, mert az csupán
csak játék, szembekötősdi, vagy szembeköpősdi.
Bizton állíthatom, hogy hadvezéreknek, költőknek, zeneszerzőknek már állítottak
szobrokat, de kritikusoknak nemigen.
Jelen esetben tömeggyilkosokkal ne foglalkozzunk.
Némelyek,
magukat kritikussá avanzsált személyek nem átallják verseimet a vállalhatatlan
versek kategóriájába sorolni, pedig őnekik kéne hivatalból támogatni a kortárs
irodalmat, de éppen gátat építenek akár még a megjelenésnek is. Megértem én, ha
valakinek nem tetszik egy alkotás, azt mondhatja rá, első szám első személyben,
hogy nekem nem tetszik. Szíve joga, de általánosságban rásütni a negatív
bélyeget nem. Minden olvasó hadd döntse el saját maga, neki mi a véleménye, és
ne befolyásolja senki a megítélésben.
Előbb vagy utóbb, mindenre megjön a vevő.
Nehéz betörni a kortárs irodalomba, ebbe a pitiáner, belterjes, érdekorientált
művészvilágba, pláne vidékről és látássérülten.
Más a megítélés, bejutni kihalásos alapon lehet csak.
Ez a hiánypótlónak szánt e-könyv szándék szerint tematikusnak indult, és
időrendiséget is akarna követni, de talán ezen a téren kissé elkalandozik, de
azért dátum szerint követhető.
Igazán megtisztelő számomra, ha elolvassák eme sokszínű verseskönyvet, váljék
egészségükre, és adjon tartalmilag és formailag is újat Önöknek, de akad némi
elkalandozás benne, elvisz a mindenáron megmutatás irányába. Nézzék el ezt
nekem.
Az igazat mondd, ne csak a valódit, vallom nagy költőnkkel magam is, hiába
látok sakktáblaszerűen, feketén, fehéren, az igazság az, hogy a világ színes,
és ez a tény kedvem szerint való.
Mindenkinek jó olvasást kívánok, a visszajelzések és reagálások vágyával küldöm
útjára ezt a kötetet.
Remélem, elszabadulnak az indulatok, mindkét irányba.
Elérhetőségeimet megtalálják a Facebook-on, és e-mailben a nagy.vendi54@gmail.com levélcímen,
mindent megbeszélhetünk, nálam nincs tabu téma.
Barátsággal ajánlom a kedves olvasónak, egyebet nem mondhatok.
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL - Magánzó - Szekszárd, 2020. augusztus 25.
Néha még felkérnek festők, kiállítások megnyitására, mivel nem tudják, hogy
látássérült vagyok, persze már nem vállalom el a hivatalt, de ezt azért megírom
nekik, noha nem titok, hogy vak vagyok, de nem is propagálom mindenfelé.
Más a megítélés, aki vaknak áll, az ne ugráljon.
Egyébként pedig jól kösse fel a gatyát.
KIÁLLÍTÁSON
Szívem melegévelÉrzem a képet,Ha átsugárzikAnnak ereje.Nem jut el fényeKihunyt szemembe,Eltompult annak márTengerszín kékje.Csak ha igazi tűzLobog a képben,Az sugárzik át,Lágyan szelídenKépzetemig.A Tiéd ilyen.Gratulálok. 2020. 08 23******************** 7. ANGYALI
TALÁLKOZÁSOK
VÉGHELYI
PÉTERNÉ: A megmentett (első rész)
Nyáron
szeretek a forró vonat előterében leülni, ahol senkivel nem kell az ülésen
osztozni, és nyugodtan tudok olvasgatni hazafele. Egy nyári délutánon ez a hely
már foglalt volt, egy férfi ült a lehajtható ülésen, mellette egy kopott
kerekesszék, benne egy üveg kóla. A férfi vörös arca gyűrött, mélyen barázdált,
vizenyős tekintete olyan, mint egy masszív alkoholistáé. Amikor ránéztem, alig
forgó nyelvvel üdvözölt, ám én nem ültem mellé, hanem bent kerestem helyet.
Szívbe markoló látványt nyújtott, leszálláskor rajta felejtettem a szememet, és
szívemben megszületett a sajnálat, mely álszent módon kimondatta velem:![](./index_files/Viki.png)
Véghelyi Péterné
– Isten
áldja, és ne igyon jóember!
– Nem vagyok
részeg, én beteg vagyok, nem ittam – szólt hozzám a megalázott ember, és én
azonnal éreztem, hogy igazat mond. Szégyelltem magam az előítéletem miatt, és
igyekeztem elfelejteniőt, de sokáig magam előtt láttam kékeszöld szemeit, ami
nem volt homályos tekintet, inkább egy megviselt élet volt benne.
Ma ismét ő
várt felszálláskor, ült az egyik ülésen, mellette a kopott kerekesszék, egy
zsáktáska a földön, és a kólásüveg. Valami mégis más volt:
– Bocsánatot
szeretnék kérni magától – álltam meg előtte –, ésjegyet váltottam a kocsiban,
majd két igeújságot hoztam neki, és ismét elrebegtem a bocsánatkérésemet,
amiért részegnek néztem, melyet az előítéletem mondatott ki velem.
Szabadkozásomnak alig érthető mondatözöne vetett véget, és kibontakozott
előttem János élete.
A negyvenöt
éves ember elmondta, hogy alkoholista volt, aki már 16 éves kora óta ivott, és
csavargott. Mindene volt az alkohol, és most beteg, mert elitta az agyát, és a
beszédközpontja súlyosan károsodott. A nyelve valóban nehezen forog, és beszéde
olyan, mint egy részegé. 9 év óta kerekesszékben tudja csak az életét élni.
Elmesélte,
hogy milyen könnyen sodródott bele az alkoholizmus örvényébe, ami egyszerűen
beszippantotta őt. Remegett az alkoholért, a szenvedélybetegség
elhatalmasodásával megivott bármit: nem csak sört, kannás bort, de fagyállót,
arcszeszt, gyakran parfümmel is keverve, hogy hatásosabb legyen. Delíriumos
állapotaiban az alkohol utáni emésztő vágy sokszor a földre rántotta, és
kúszott, vonszolta testét. Ilyenkor őt részegnek hitték, gyakran röhögtek
rajta, és hagyták vonaglani a padlón, a fagyos úton, mondván, hogy a hidegben
majd kijózanodik. Gyakran vonszolta be magát csavargóként lépcsőházakba, és
csak egy érdekelte, hogy a kabátjában a borsüveg bent legyen.
Az
alkohol utáni sóvárgó delíriumban komoly halálfélelmekkel küszködött, elaludni
sem mert, attól félt, hogy nem ébred fel, szó szerint majd meghalt az
alkoholért. Ilyenkor remegő testében a menekülő lélek kiáltását hallotta:
„Istenem, ha létezel, fogadj be engem az örök hazába, bocsásd meg bűneimet,
megbántam azokat.” – olyan eldobottnak érezte magát, nem fordulhatott máshoz,
csak Istenhez.
Ilyenkor elveszítette minden realitásérzékét, és az alkohol utáni sóvárgása
ingerlékennyé tette, gyakran provokálható is volt, egy alkalommal fizikai
tettlegességre is sor került egy parkolóban, melynek következtében bűncselekménnyel
vádolták, és közfeladatot ellátó hivatalos személy elleni erőszakért
fegyházbüntetésre ítélték, majd bebörtönözték. Ott azonban szembesültek vele,
hogy nagyon súlyos alkoholbeteg, de mivel nem vihették ki rehabilitációs
kezelésre, ezért a fegyház kényszergyógykezelésébe vonták, és ő 2014. május 7-e
óta egyetlen korty alkoholt nem fogyasztott, és nem is cigarettázott.
Másfél
éves elvonókúrán vett részt, és csillogó szemével hadonászó mozdulatait
abbahagyva az égre emelt kezeivel, alig érthető beszédével hálát mondott
Istennek, aki őt így mentette meg.
- Akkor
néztem körül a világban, hogy milyen szépek a fák, a természet, ez a világ, és
én ebből semmit nem láttam, mert mindig részeg voltam, csak a sötétség volt, a
félelem. Végre láttam, és hálás voltam Istennek, hogy megmentett, és újra
látok!
Beszélgetés
közben nagyon hevesen gesztikulált, darabos mozdulataival időnként a vállamnak
ütköztek a heves karlendítései, ami eleinte engem is zavart, de ő felismerte a
helyzetet, és szabadkozni kezdett.
- Elnézést
kérek, ez a hadonászás az alkohol maradványa, ez visszamaradt, egy rossz
szokás, már az orvosom is mondta, hogy szokjak le róla, de valahogy belémégett,
olyan sokáig ittam.
Elmondta,
hogy egykori ivócimborái többségét már sírba vitte az alkohol, és ha nem
ültetik le, már ő sem élne. Furcsa hálaadás volt ez, és az ima sajátos formája,
egészen megrendítő volt mellette ülve hallani ezt.
- Azóta
imádkozott, János? – kérdeztem félve, mert az Istenkérdés sarkalatos pontja egy
beszélgetésnek, itt véget is érhet, ha idő előtti a kérdésem. Most nem volt az,
csak úgy dőlt belőle az akadozó szóáradat.
- 19 éves
voltam, amikor Kaposszerdahelyen egy plébános két másik fiúval együtt
befogadott, én 8 hónapig voltam nála, ott kaptam munkát is, ő tanítgatott
bennünket, reggelente a misén ott voltunk, izé…
-
Ministráltak? – segítettem ki.
- Igen, és a
plébánia könyvtárában volt sok könyv, ott olvasgattam. A plébános tanítgatni
akart, én ellátásért dolgoztam, de ott is csábított az ördög, a szomszéd
sráctól elfogadtam sört, a dobozát eldugtam a szobámban, de lebuktam, az atya
megtalálta, és kiabált velem, de igaza volt, bárcsak még jobban kiabált volna,
hogy ne ittam volna! Török Marcell atya, ez volt a neve, már meghalt, a másik
két fiúból pap lett, a fiatalabbiknak Krisztián volt a neve, nem tudom hol
lehetnek. Fiatalok voltunk, buták, tapasztalatlanok. – Olyan maga, mintha az
Apám lenne – mondtam az atyának. Ő azt mondta, hogy az apám, és az anyám is.
- Mi most az
életcélja, János? – néztem kíváncsian a szemébe.
- Most csak
lennék újra 19 éves, az atyánál lenni, az lenne az életcélom, hogy pap legyek!
– válaszolta őszintén, lesütött szemekkel.
- 2015
októberében szabadultam, és a pártfogóm a hajléktalanszállón segített
lakhatáshoz, most Kiskunfélegyházán élek a szállón, de 29 évig Kaposváron
éltem, ezért visszajárok, de a régieket kerülöm, akik még vannak. Sokszor, ha
bemegyek egy boltba, nagyon megaláznak, mert ha elkezdek beszélni, azt hiszik,
hogy részeg vagyok. Akkor hiába mondom el, hogy nem vagyok részeg, nem hiszik
el. Ilyenkor az az ideg, ami bennem van, majd szétfeszít, hogy nem hiszik el,
de én tudom, hogy igaz.
A kezei
dühösen ökölbe szorulnak, és én látom magam előtt a pénztárnál egymásra nevető,
hezitáló eladókat, akik lerészegezik Jánost, éppen úgy, ahogy én is a legelső
alkalommal. Lerészegeztem, pedig a tekintetében láttam mást is, de akkor nem
bírtam az előítéleteimen túllátni. Végül mégis bennem, az igaztalan vádlóban
maradt meg a szégyen. Jézus szavai jutottak eszembe: „Amilyen mértékkel mértek,
nektek is olyannal mérnek majd.” Már akkor, amikor leszálláskor mondta, hogy
beteg, és nem részeg, én már akkor tudtam, hogy igazat mond. Örültem, hogy most
bocsánatot kérhettem tőle.
- Nézze, én
elittam az eszemet, gyógyszert szedek, enélkül nem is tudnék gondolkodni – majd
a zsebébe nyúl, és mutatja a levél Cavington-t, és derűsen rám nevet: – Látja,
ez a második agyam, szoktam mondani az orvosomnak.
Vele
nevetek, és szemeiben felfedezem a ragyogást. Az emberi roncsban meglátom a
hallhatatlan lelket. Itt az idő, vészesen közeledek az állomáshoz, már láttam
az úticélom állomásépületét, és még ezernyi kérdésem lett volna, de sebtiben a
noteszlapra körmöltem egy életmentő üzenetet az alábbi szöveggel:
János! A
szívét nem itta el, az ragyog, és én ezt a ragyogást magammal viszem! Viktória.
- El tudja
olvasni? – kérdeztem, miközben a táskáimat sietve összenyaláboltam.
Mosolya volt
a válasz, és a bűnei nyomát hordozó barázdált arcból kiragyogó tekintete. A
vonatból szinte úgy zuhantam le. Hátra fordulva integettem, és bekiabáltam az
induló vonat csukódó ajtaján:
-Jövő
kedden, újra ezen a vonaton leszek. – és bukdácsoltam a salakos peronon.
- Kedden,
ugyanebben az időben? – kérdezte, de akadozó beszédét a vonatfütty éppen
elnyelte.
V. P. -né
Folytatjuk a sorozatot
******************** 8. HAZAI
TÁJAKRÓL - SZEGZÁRDI NAGY VENDEL LEGÚJABB ÍRÁSAIBÓL -
EMLÉKKÉP
ÉDESAPÁM HAZATÉRÉSÉRŐL, 1947. NYARÁN.
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: KÍVÁNCSIAK
Kíváncsian
felémóvakodik
aztán felismerve elémsiet,
kicsiny falum, mikor közelítem,
na hiszen, hacsak ő egyedül nem?
Házak
ablakai kitárulnak,
előttem, mint bősz kutató szemek
apró zsaluik lengeti a szél,
sötét vastáblák,óvva takarják,
asszonynépek sóvárgó alakját,
kíváncsian lesik függöny megett,
ki az, ki a múltból visszaérkezett?
Hazahurcolt
a füstölgő vonat,
senki nem várt az állomáson már,
az idő is tovanyargalt régen,
hamar felejt mindent a szégyen,
csontváz csupán ki nyalka legény volt,
cifra bakon ostora pattogott,
parancs szavára hagyta el a hont,
nadrágján, lelkén fekete a folt,
katona zubbonyán medál kocog,
elnyűtt bakancsán táborok pora,
kendőjével sután lecsapkodja,
nyűtt iszákjában, katonakonzerv,
anyja kukoricát kapálni ment,
ott éri a hír, megjött a fia,
senki nem várta már, oh borzalom,
halál ellen mégis van oltalom?
Elejbe
csupán a kutya lohol,
ismerni véli, ösztön vezérli,
ergye Setét nézd, Isten kit hozott?
Kelepel a
gólya, kémény tetején,
eresz alatt cikáznak a fecskék,
szüretre várnak hűsen a pincék,
zord idők után, béke idején,
helyre állt a rend, félőn vélhetnék,
megszűnt a káosz, múlnak a gondok,
kemencék mélyén kisült a kenyér.
2020.
augusztus 20.
ÉDESAPÁM
MOST LENNE SZÁZKETTŐ ÉVES, HA ÉLNE…
___
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: ÉPÍTS EGY
HÁZAT
Mindenképpen építeni kell,
hogy haladjunk előre,
ha egymás tetejére rakod a téglát,
fal lesz belőle,
költözhetsz a házba.
Ha egymás mellé teszed,
akkor pedig járda,
hogy ne járkálj a sárba,
végre valahára.
Ha a falban hagysz egy lukat,
oda rakhatod az ablakodat,
bámulhatsz a világra,
ha nem vak az az ablak,
aztán csinosítgasd,
az ajtón át kiindulhatsz a csodájára.
Végül felteheted a fedelet,
ezernyi színes cserepeket,
s elkészült a házad.
Mint egy kis ember,
nagy kalapjával köszönget Neked,
már messziről integet,
pipája füstöt ereget,
kéménye meleget sejtet.
Ha mindezeket megtetted,
másnak is megcselekedted,
Kalákában segítetted,
építgetted a Hont,
mely mindenhonnan hazavonz,
elkészült a remeked,
lesz időd foglalkozni magaddal,
magasba emelheted a lelked.
Ez mindvégig marasztal,
elhalmoz malaszttal,
Jótetteidért a teremtő
égig magasztal.
2020.
szeptember 04.
___
NAGY VENDEL: Oknyomozó
riport
Felépült
végre a ház
Kis ideig
büszkén állt,
Majd
meggondolta magát.
Egy
szép napon összedőlt
S az emberek
értetlenül
Nézték
szétomlott falát.
Kutatták az
okát, hogy
Mi okozhatta
a tragédiát.
Ki a
felelős? Talány!
Kéne egy
bűnbak talán!
S
kihallgatták a nyomozók
Az összes
alkotót.
- Az én
vállamon volt az egész.
Mondta az
alap.
-Reggeltől
estig nyomtak a falak.
Csak
legvégén került fejemre a kalap.
-Én a
társaimmal összefogtam.
Szólt a
tégla.
- Egy
darabig kitartottam,
Hogy
kerüljük a bajt el.
Mondta a
malter.
- Én a tetőt
tartottam.
Vallotta a
gerenda
- Az
egésznek színt adtam,
Bár nem én
voltam az ész.
Nyilatkozta
a mész.
S a cement,
hogy senki
A hibát reá
ne foghassa,
Szemlesütve
azt mondotta:
- A szomszéd
ház az alibim:
Bizonyítottan
ott sem voltam.
Engem mindenhonnan
kiloptak.
Felelősök
mindig vannak
Csak sokszor
elbújnak
Más mögé.
Itt a
felelősség
A meg sem
hallgatott
Kőműveseké!
2006, május
___
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: AZ ÖRÖKKÉ
VALÓ ÁLLANDÓSÁG
Az örökké
változó állandóság,
nem feltétlenül ellentmondás.
Minden
éjszaka,
ha látod a sok csillagot,
alattuk a Hold
hideg ezüstje ragyog,
reggeli arany fényében
keresheted a Napot,
ébreszt melegedő hajnalon,
azt gondolod,
mindíg ugyanott ragyog,
pedíg ők azok,
akik soha nem állnak ott,
az úton száguldó örök vándorok,
követik a táguló Univerzumot.
Sokan azt
vallják,
az Ember, a majomtól származik,
másokban cáfolja ezt a hit,
talán egy úton indultak el,
sorsuk kétfelé nyílt,
másfelé terelte őket az evolúció,
vagy a teremtésbe vetett hit,
miért nem lesz ma is majomból Ember?
Állandóságot mutat
a ma is müködő világ,
pedig folyton folyvást változik.
Tudósaink
váltig azt állítják,
ma már tudjuk,
hamis ez a tézis,
ma úgy tudjuk,
ez a helyes hipotézis.
Mindenki oly bizonytalan,
néha megcáfolom magam magam.
Materiális,
vagy teremtett e a világ?
okos emberek bőszen vitatják,
évezredek óta nem találják
megnyugtatóan
a dolgok nyitját,
milliók életébe került
ez a bizonytalanság.
Ne legyél önzően ledér,
az Ember nem csak fehér,
gazdag, és szegény.
Sok mindenre
rácáfol
a fejlődő tudomány,
és a rácsodálkozás,
folyton változik az örök állandóság.
Csak az idő
mozdul
lassú bizonyossággal előre,
évmilliárdok maradnak le tőle,
évmilliók futnak előtte.
Fogadd el
tőlem
ezt a filozófiát,
akkor majd csodákat látsz,
örök időkre.
2020. szeptember 20. ******************** 9. FANTÁZIA
REGÉNYSOROZAT KISS ANIKÓ,
ÉS KISS ERIKA: AZ ELÁTKOZOTT HABÓ (10. fejezet.
1.rész)
Az
Elátkozott Harcos
Deren egy újabb árnyszörnyet vágott le, miközben az ájult Trant tartotta
szorosan bal vállán, aki úgy lógott rajta, mint egy rongybaba. Egyre több
árnyszörny jött elé, és egyedül alig bírta visszatartani őket. Tran még mindig
nem tért magához, és így senki sem volt, aki segíthetett volna neki. Deren
szorult helyzetbe került.
Két újabb árnyszörny támadt ismét a fiatal
fejvadászra, amikor két nyílvessző fúródott a torkukba. Deren megfordult, és
meglátta Kahint, aki kifeszített íjjal állt, és egy újabb nyilat lőtt ki. Ahogy
látta, semmi baj nem történt vele; kivéve talán azt a sebet, ami a combján
volt, ami bár nem volt súlyos, de vér szivárgott belőle. Megkönnyebbült, hogy
viszontláthatta társát.
- Kahin – mondta Deren. – Örülök, hogy
látlak.
Kahin odalépett Derenhez, hogy szemügyre
vegye Trant.
- Megsérült? – kérdezte a fiatal
fejvadásztól, ki az ájult habóra emelte tekintetét.
- Csupán csak elájult – felelte, miközben
Tran sápadt arcát figyelte. – De nem tudom, mikor fog felébredni. Azt hiszem,
túl nagy sokk érte szegényt.
Kahin a fiatal habót vizsgálta. Sápadtsága
kicsit aggasztotta őt. Olyan volt, mint akinek nagy félelmet kellett kiállnia.
Remélte, hogy Tran nem túl drága árat fizetett azért, amiért életében először
találkozott egy árnyszörnnyel.
- Reméljük, nem lesz baja – mondta
Derennek, majd felnézett, mikor egyre több árnyszörny vette körbe őket.
A két harcos fagyosan pillantott végig
rajtuk. Látszott a nyomorultakon, hogy kezükben érezték a győzelmet. Egy
pillanatra se rettentek meg attól, amikor Kahin felbukkant. Igaz, meglepte őket
a támadása, de egy percig sem tartottak tőle. Éles fogaik kivillantak fekete
szájukból, ahogy elvigyorodtak. Ki akarták élvezni áldozataik szenvedésének
minden pillanatát.
![](./index_files/kiss.aniko.erika.jpg)
Kiss Anikó és Kiss Erika
Kahin még egy ideig nézte az
árnyszörnyeket, végül lehunyta szemeit; arcán olyan érzés látszódott, amit
eddig Deren se látott tőle. Nem félelem volt ez, hanem túlzottan is nyugodt
kifejezés. Mint aki egyáltalán nem tart ellenfeleinek létszámától, mert valami
olyasmire készült, ami mindenképpen meghátrálásra fogja őket késztetni. Megfogta kardja markolatát, amit nyugodt eleganciával kezdett előhúzni.
- Hát jó – mondta Kahin higgadtan,
miközben előhúzta Fehér Holdat. – Nem terveztem, hogy ilyen hamar használni
fogom, de nincs más választásom.
Deren és az árnyszörnyek egyszerre néztek
rá csodálkozva. Nem értették, hogy a félvér herceg mire érthette ezt. Az
árnyszörnyek mocskos nyelvükön különböző szitkokat kezdtek el mondani, amit
Kahin nem értett; de úgy különösebben nem érdekelte, hogy mit mondhatnak ezek
az ocsmány férgek, csak a megfelelő pillanatra várt. Deren se értette, mire vár
egyáltalán. Na de hogy valamit kitalált, abban egészen biztos volt. Nem állna
ilyen nyugodtan, ha nem tervezne valamit.
Az árnyszörnyek egyszerre ugrottak
fel és támadtak Kahinra, aki csak erre várt. A másodperc törtrésze alatt
reagált, és Deren olyasmit látott meg, ami igazán meg lepte őt. Kahin kardjából
fehér láng csapott ki, és vette körbe kardjának élét. Deren rögtön rájött arra,
mit látott. Ez a Tűz Kardja volt, melyet eddig csak egyetlen lény tudott
használni, és az a valaki nem más volt, mint Thrandor, a tündék királya. Kahin
nyílván örökölhette tőle ezt a képességet. Egy biztos, nem hétköznapi láng az,
amit látott: Kahin a saját varázserejével kombinálta, hogy még hatékonyabban
tudja elpusztítani az árnyszörnyeket. Mikor a huszadik árnyszörny is holtan
esett össze, a többi rémülten látta be, hogy ez ellen a hatalom ellen nincs
esélyük. Ha tovább folytatják a harcot, akkor mind meg fognak halni. Nem volt
hát más választásuk.
Rémülten és gyáván futamodtak meg.
Féltették a szánalmas életüket, s többé nem tértek vissza. Kahin hosszú
másodpercekig figyelte a környéket, hátha újabb ellenség fog majd felbukkanni,
de nem kellett aggódnia: senki se tartózkodott a közelükben. Megszüntette hát a
Tűz Kardját, majd visszacsúsztatta helyére kardját. Deren elismerően nézett rá.
- Ki hitte volna, hogy te is képes vagy
használni a Tűz Kardját – mondta Deren. – A fehér lángot nem könnyű használni,
hiszen nem is evilági láng. Hát még akaratod szerint irányítani, milyen nehéz.
- Még most sem tökéletes – felelte Kahin,
miközben átvette Derentől Trant, hogy megvizsgálhassa. – Még mindig csak
tanulom.
- Igazán? Pedig nekem tényleg úgy tűnt,
hogy mesterien bánsz vele.
- Egy halandó másképpen lássa ezt, mint
egy félvér tünde – válaszolta Kahin, és egyre csak Trant vizsgálta; Derennek
feltűnt, milyen komor volt az arca.
- Meg tudod gyógyítani? – kérdezte a
fiatal fejvadász aggódva. – Nyílván tanultál tünde-gyógyítást.
- Egynéhányat igen. De aki igazán ért a
gyógyításhoz, az a húgom, Mirwen. Ő tudná, mit kéne tennie, én viszont nem
sokat tehetek érte. Az elméje sérült meg, és én azt nem tudom meggyógyítani.
Meg kell keresnünk Mellont. Csak ő segíthet rajta.
- Jó, de merre lehet?
- Talán nem érzed? Nem mi vagyunk az
egyetlenek, akiket megtámadtak. A többiek is harcolnak. Hatalmas vérszomj
keveredik a levegőben.
- Akkor talán segítenünk kellene, nem?
- Úgy, hogy közben Tran megsebesült?
- De hát, ha megtaláljuk a többieket,
akkor is harcolni fogunk, nem?
- Talán – válaszolta Kahin, majd
visszaadta Derennek a habót. – De ezt csak akkor tudjuk meg, ha megtaláljuk
őket. Gyerünk! Egy percet sem vesztegethetünk tovább!
Deren egyetértően bólintott, majd
mindketten elindultak. Minél hamarabb találják meg Mellont, annál jobb lesz
Trannak. Remélték, tud rajta segíteni.
A köd egyre sűrűbben ölelte körül Sadokot
és Kraint, akik még mindig egyhelyben álltak és egymást védelmezték. Néhány
vágás is látszódott rajtuk, de szerencsére ezek a sebek nem voltak olyan
mélyek, mert amikor a Köd Király megtámadta őket, sikeresen kikerülték
támadásait, és vissza tudtak támadni. Most sem volt ez másképpen. Krain érezte,
hogy megvágta a nyomorultat. Lehet, nem látta őt, de támadásai alapján megtudja
állapítani, hol lehet éppen, és aszerint támadott ő is. Vér folyt végig arcán,
kék szemében vad tűz égett, ahogy a ködöt nézte.
- Nyomorult – mondta Krain megvetően. –
Visszavonult megint. Pedig éreztem, sikerült megvágnom. Egyre kiszámíthatóbbak
a támadásai.
- Lehet, de ezt sokáig akkor se bírjuk –
mondta Sadok. – Ő lát minket, de mi nem látjuk őt. És bár már meg tudjuk
sebezni, mi sokkal több sérülést szerzünk be. Ki kell találnunk valamit, még
mielőtt végez velünk.
Krain elmosolyodott. Igaza volt a kis
vakarcsnak, de most az egyszer sikerült eltalálnia a gondolatait. Merthogy ő
már kitalált valamit, mielőtt Sadok ezt javasolta volna. Kockázatos lesz, de
más választásuk nem volt. Ha most nem sikerül elkapniuk, akkor biztosan nem
fognak életben maradni.
- Nem kell aggódnod – mondta Krain, mire
Sadok hátrapillantott. – Már kitaláltam valamit. Csak jöjjön közelebb ez a féreg.
Garantáltan meg fogom lepni.
Sadok nem tudta, mire értheti ezt.
Kíváncsi volt arra, hogy mit találhatott ki, de nem merte megkérdezni. Nem
szabad elárulnia magát, különben nem tudja meglepni a Köd Királyt. Krain maga
elé tartotta kardját. Bízott abban, hogy a Köd Király ezúttal is őt fogja
megtámadni. Nem véletlenül mondta el Sadoknak, hogy kitalált valamit. Ezzel is
fel akarta hívni magára a figyelmét. Mert azt akarta, hogy őt támadja meg Sadok
helyett, és így biztosan sikerül elkapnia. A Köd Király nem fog kockázatot
vállalni; legalábbis remélte, hogy így lesz.
És jól sejtette. A Köd Király, amint
meghallotta, hogy a törp-király kitervelt ellene valamit, azonnal nekitámadt.
Kockázatot nem akart vállalni, és ezért el akarta pusztítani őt. Szerencsére
Krain megérezte közeledtét, ezért nem tudott halálos sebet ejtenie rajta, csak
a vállát döfte át, de a törp-király csak erre az alkalomra várt. Megfogta a Köd
Király kardot szorító kezét, és végre sikerült meglátnia igazi valóját. Krain a
csuklyás arcba nézett, és gúnyosan elmosolyodott, mikor látta annak meglepett
kifejezését.
- Egész emberi arcod van – mondta Karin. –
Talán azért látlak, mert hozzád érek?
Nem várt választ, mert abban a
pillanatban, végigvágott kardjával a Köd Királyon, aki hátraugrott; kardját
kirántotta a törp-király vállából, aki nem is érezte a fájdalmat. Mámorító
érzés lett úrrá rajta, amiért sikerült megsebeznie ellenfelét. A Köd Király
gyűlölettel nézett rá, kezét pedig a sebére szorította. Átkozott! – gondolta
magában. Hogyan sikerülhetett megsebeznie? Eddig ez még senkinek sem sikerült.
Vajon hogy csinálta? Amikor megtámadta, biztos volt benne, hogy nem látja őt;
de akkor mi módon védte ki a támadását és sikerült megsebeznie? Úgy tűnik,
alaposan alábecsülte ezt a törpöt. Ha nem végez vele azonnal, akkor ő fogja
megölni őt. Veszélyes ellenfél volt, és ez egy cseppet se tetszett neki. A
saját testét használta pajzsnak, miközben kerülte a kritikuspontokat. Ez nagyon
nem jó. A nyomorult, kezd rájönni képességének a gyengepontjára.
- Jól gondold meg, hogy mit fogsz tenni –
hallotta meg Krain hangját. – Mert, ha legközelebb is engem támadsz meg,
készülj fel arra, hogy ezúttal a fejedet fogom célba venni.
A Köd Király összeszorította fogát. Nem
tudta, mit tegyen. Sebe lüktetett és vérzett. Szívesen végzett volna Krainnal,
de ha megtámadja, biztosan megölte volna. Valami mást kell kitalálnia. Talán
előbb a habóval kéne foglalkoznia. Ő még kevésbé jött arra rá, hogyan harcoljon
vele szemben; és ha elkapja, azzal talán a törpöt is sikerül összezavarnia. Nem
is gondolkodott sokáig, és hamarosan Sadokot támadta meg. Kardjával majdnem
sikerült elérnie, mikor egyszer csak valami füst vágódott elébe, amitől szája
elé kapta kezét, és a füst rögtön marni kezdte a szemét. Hátraugrott és a ködbe
bámult. Ezt nem a törp tette; valaki más támadta meg. Na de vajon ki? Eddig még
csak fel se tűnt a jelenléte.
- Szóval, képes vagy a ködöt irányítani? –
hallottak meg mindannyian egy hangot, mely Krain és Sadok számára nagyin
ismerős volt: Erethon hangja volt.
A Köd Király az előtte megálló magas
alakra nézett. Úgy tűnt neki, hogy ez a férfi nagyon is jól látta őt.
- Elismerem, jó képesség. De a valóságban
annyira vagy erős, mint a szánalmas ködöd. Ugye így van?
A Köd Királynak nem tetszett ez a
magabiztos beszéd. Nem úgy tűnt, hogy ez a férfi tartott volna tőle, sőt,
mintha látta volna; pontosan tudta, hol áll, és azt is, hogy őt nézi. Ki lehet
ez a férfi? Próbaképpen egy lépést tett oldalra, és döbbenten látta, hogy a
férfi is ugyanezt tette; végig rajta tartotta a szemét, és ez rossz érzéssel
töltött el. Ez nem jelentett semmi jót. Még nem találkozott olyan ellenféllel,
aki képes volt látni őt abban a ködben, amit ő idézett meg.
- Most arra gondolsz, hogyan érzékelhetlek
téged ebben a ködben, igaz? – kérdezte Erethon gúnyosan. – Elismerem, nem
látlak, de hallak téged és a szagodat is érzem.
- Mi? – kérdezte a Köd Király úgy, mint
aki nem érti azt, amit Erethon mondott.
- Hozzá vagyok szokva a látás nélküli
harchoz. Nem kell látnom téged ahhoz, hogy elkapjalak. Ha elveszik a látásodat,
marad más, amivel érzékelheted az ellenfeledet. Bérgyilkosként ez volt az egyik
tanulság, amit meg kellett tanulnom. Aki nem képes vakon harcolni, abból nem
lesz jó bérgyilkos.
- És azt gondolod, ez elég lesz ellenem? –
kérdezte a Köd Király.
- Akár ennyi is elég – mondta Erethon
nyugodt hangon, majd felpattintotta annak a tégelynek a tetejét, amit a kezében
tartott. – Mert miközben én tisztában vagyok a te képességeddel, addig te nem
tudod, hogy én mire vagyok valójában képes. – A bérgyilkos társai felé nézett.
- Krain, Sadok, csukjátok be a szemeteket, és nehogy levegőt vegyetek.
Krain és Sadok nem kérdezett semmit sem,
pontosan azt tették, amit Erethon mondott; tudták, mire készül, hiszen jól
ismerték Erethon képességét. Tudták, hogy az egyik mérgével akarja megölni a
Köd Királyt. Nem sok kellett ahhoz, hogy Erethon mérge hasson; amint a Köd
Király szervezetébe jutott, mérhetetlen fájdalom töltötte el testét. Még csak
nem is számított arra, hogy ellenfele méreget fog használni ellene. A méreg
olyan erős volt, hogy azonnal végzett vele. Amikor a Köd Király meghalt, a köd
rögtön elkezdett szertefoszlani; és amint ez megtörtént, Krain és Sadok
megkönnyebbülve lélegzett fel. Kezdett elegük, lenni a ködből. Szerencse, hogy
Erethon megtalálta őket. Még éppen idejében érkezett a segítségükre.
- Örülök, hogy látlak, Erethon – mondta
Sadok, mikor a bérgyilkos hozzájuk lépett. – Nem számítottunk rád.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy
sikerült megtalálnotok Kahint – mondta Krain, aki a vállán lévő sebet
szorította el.
- Mellon megérezte, hogy bajba jutottatok
– felelte Erethon. – Elindultunk, hogy segítsünk nektek. Kahint is megérezte,
aki Derenhez és Tranhoz sietett, hogy segítsen nekik.
- Kahin életben van? – kérdezte Krain.
- Amennyire Mellon meg tudta állapítani,
igen. Na de hogy megsérült-e, azt nem tudom. Csak a jelenlétét érezte meg, és
azt, hogy éppen Derenhez és Tranhoz tartott. Valószínűleg már segített is
nekik.
Krain megkönnyebbült. Neki ez a hír bőven
elég volt. Örült, hogy unokaöccsének nem esett semmi baja. Sikerült életben
maradnia.
- És Mellon? – kérdezte Sadok. – Ő hol
van?
- Ő elment segíteni Somának, Éhonnak és
Dwannak. Valószínűleg Kahin, Deren és Tran is odatartanak.
- Reméljük, hogy így van – felelte Sadok,
majd Krainra nézett. – Hogy vagy? Súlyos a sebed?
- Volt már rosszabb is – válaszolta Krain,
és sápadt arcán verejték csillogott. – De azért nem ártana ellátni, mielőtt
tovább indulunk.
- Nem kell ellátnunk – mondta Sadok. – Van
nálam valami, ami azonnal meg fogja gyógyítani.
Krain és Erethon érdeklődve nézett
Sadokra, aki elővette kulacsát, melyben még mindig őrizte az Erdő Szellemének
értékes ajándékát. Az Élet Vize biztosan segíteni fog begyógyítani Krain sebét.
- Ez az Élet Vize – mondta Sadok. – Az
Erdő Szelleme adta ajándékba azzal a célzattal, hogy bármelyikkőtök sebét
begyógyítsam. Te leszel az első, aki inni fog belőle.
Odanyújtotta kulacsát a törp-királynak,
aki elvette tőle azt, majd szájához emelte és ivott belőle egy kortyot.
Kíváncsian várták, hogy mi lesz a hatása. Krain hirtelen melegséget érzett a
sebénél. Kíváncsian pillantott oda, akárcsak Sadok és Erethon, és látták, Krain
sebét valami fény borította be, mely úgy ragyogott, akár az élet. Aztán olyasmi
történt, ami igazán megdöbbentette a három bajtársat: ilyesmit még életükben
nem láttak. Krain sebe nyomtalanul eltűnt; még csak heg sem maradt utána. Krain
csodálkozva tapogatta vállát, majd próbálgatta, de nem érzett fájdalmat. Az
Élet Vize nyom nélkül eltűntette a sebét.
- Hihetetlen – mondta Erethon. – Ilyesmit
még sosem láttam. Az Élet Vize tényleg képes minden fajta sérülést
begyógyítani. Az Erdő Szelleme igen értékes ajándékkal jutalmazott meg téged,
Sadok.
- Ezért is kell takarékoskodnunk vele –
felelte Sadok, miközben maga is ivott egy kortyot az Élet Vizéből, és az ő
sebei is begyógyultak. – Csak a legsúlyosabb sebeknél kell használnunk.
- Amíg ebben az erdőben leszünk, lesznek
még ennél is súlyosabb sérüléseink – mondta Krain komoran.
- Nem hinném, hogy az ellenség
megpróbálkozna ismét megtámadni minket – válaszolta Sadok. – Biztosan
értesültek már arról, hogy sikerült végeznünk a Fekete-erdő egyik legerősebb
harcosával. Ezek után nem fognak, vagy nem mernek újabb harcba bocsátkozni
velünk.
- Lehet – felelte Krain. – De a harcnak még
nincs vége. Mi legyőztük az ellenségünket, de a többiek még nem. Biztos vagyok
benne, hogy az ő harcuk még nem ért véget.
- Akkor induljunk el azonnal – javasolta
Erethon. – Minél hamarabb találjuk meg őket, annál hamarabb tudunk segíteni
nekik.
Sadok és Krain egyetértettek a
bérgyilkossal; hamar összeszedték magukat, majd útra keltek, hogy megkeressék
barátaikat. Vissza se pillantottak a halott Köd Királyra, kinek teste
szétfoszlott, mintha az is ködből lett volna, és összevegyült az erdő gonosz
sötétségével. Semmi se hallatszott immár.
Éhon hátraugrott a Fekete Özvegy újabb
támadása elől, majd nekirontott, és sikerült megvágnia lábát, melyből bűzös vér
tört elő. Dwan egyre jobban beleélte magát a harcba. Élvezte, hogy egy erős ellenféllel
harcolhatott; éppen ezért egyre nagyobb hévvel támadott. Soma is állta a sarat,
még ha ő maga egy kicsivel fáradtabb is volt társainál, de azért hősiesen
küzdött. Ez volt életének egyik legveszélyesebb harca; nem maradhat alul,
küzdenie kell, amíg csak bírja erővel.
A Fekete Özvegy ismét nekirontott a három
bajtársnak. Gonosz szemeiben izzó gyűlölet égett, miközben Éhont vette célba,
ki előrántotta egyik rejtett kését, amit a Fekete Özvegy felé dobott, eltalálva
ezáltal az egyik szemét, mitől az ocsmány dög fájdalmasan felkiáltott.
Váratlanul érte a törp merészsége, ami
akkora haraggal töltötte el a lelkét, mint még soha. Ez a törp-fattyú
megvakította az egyik gyönyörű szemét, amit nem hagyhatott megtorlás nélkül.
Gyűlölködve nézett rá Éhonra, majd feléje kezdett el rohanni, de nem érte el a
törp-herceget, mert abban a pillanatban Dwan elébe termett, és fejszéjével
levágta az egyik lábát, minek vérző csonkjából orrfacsaró zöldes vér csöpögött
a földre.
A fájdalom csak növelte a Fekete Özvegy
gonoszságát és haragját. Kezdte unni, amiért egyszer sem sikerült megsebeznie
ellenfeleit, miközben azok egyre súlyosabb sebeket ejtettek gyönyörű testén.
Ideje lenne végre véget vetni ennek a harcnak, és komolyan megleckéztetni
ezeket a törp-fattyakat.
Dühtől izzó szemeit Soma felé fordította,
ki ott állt előtte, kivont karddal a kezében, és figyelte mindenegyes
mozdulatát, hogy még idejében meg tudja védeni magát tőle.
Éhon követte az Özvegy pillantását.
Szemeiben aggodalmas felismerés kezdett el csillogni, mikor rájött, mire készül
az ocsmány bestia. Azonnal a Fekete Özvegy után vetette magát, ki egyből Soma
felé kezdett el iramodni, mivel úgy gondolta, hogy a habo a leggyengébb harcos
közöttük; és ha elkapja, akkor olyan fájdalomban részesíti a törpöket, mint
amilyenben ők részesítették, mikor elvették egyik szemének világát.
Már majdnem sikerült elérnie Somát, mikor
egyszer csak Éhon fölugrott a levegőbe, egyenesen a Fekete Özvegy fölé, ki
egyre csak Somával volt elfoglalva, és nem vette észre azt a közeledő veszélyt,
ami hamarosan a vesztét okozta.
Éhon egy elegáns szaltót csinált a
levegőben, miközben az egyik lábát kinyújtotta, majd igyekezett úgy kiszámítani
az esését, hogy a lehető legpontosabban találja telibe az Özvegy testét.
A Fekete Özvegy megállt egy pillanatra.
Nem értette, mi az a veszélyérzet, ami hirtelen elkapta őt, de már nem volt
ideje gondolkodnia ezen. Akkora erő találta telibe, ami azonnal kioltott belőle
minden életet, és összezúzott testtel ott feküdt a földön, szemeiből pedig
kihunyt minden fény és értelem.
Soma rémült csodálattal nézett Éhonra, ki
továbbra is ott állt az Özvegy testén, és hidegen nézett le a bestiára. Most
tudatosult benne, hogy az, amit az előbb látott, az Éhon valódi képessége, amit
az apján kívül nem láthatott senki más. Képes volt akkora erővel rátaposni
másokra, hogy az könnyen az ellenfele életébe került. Nem is szerette használni
ezt a képességet, mert veszélyes volt, és könnyen megölt vele másokat. Csak
kivételes alkalmakkor szokta alkalmazni, de akkor is csak ritkán, főleg mikor
már nem volt más választása.
Dwan csodálkozva nézett fiatal társára;
most először látta tőle ezt a képességet, és alaposan meglepte annak mértéke és
brutalitása. Még szerencse, hogy nem állt le vele komolyabban harcolni,
különben jócskán megjárta volna. Krain jól kiképezte a fiát, az biztos.
Éhon közelebb lépett Somához, majd
szemügyre vette, hogy megállapítsa, van-e sérülés rajta; de ahogy elnézte, nem
volt rajta egy karcolás se. Kivéve talán azt a sebet, ami az arcán volt, de ezt
leszámítva más sérülése nem volt. Még idejében sikerült megvédenie.
- Örülök, hogy nem esett bajod – mondta
Éhon Somának. – Jól harcoltál.
Soma zavartan sütötte le szemét.
- Igyekeztem jó lenni – válaszolta. – De
mi volt ez, amit láttam tőled? Hogyan voltál képes egyetlen rúgással végezni
vele?
- Ez is Drain vérvonalához köthető. Erre
is egyedül ő volt képes, és nem csak a gyorsaságra. Kivételes képesség, amit
hosszú évekig gyakorolnia kell annak, aki képes használni ezt az adottságot.
Bár nemigen szeretem használni. Ronda egy képesség, amivel nem szabad csakúgy
visszaélni. Alkalmazni is csak akkor szoktam, ha nincs más választásom.
Soma bólintott. Nem is gondolta volna,
hogy a törpök ilyesmire is képesek voltak. Ha eddig azt gondolta, hogy törpök
milyen érdekesek tudnak lenni, akkor rá kellett jönnie, hogy nem csupán
érdekesek, hanem egyenesen lenyűgözőek voltak. Krain a gyorsaság mestere volt;
Dwan a kitartás és a rendkívüli bátorság használója; Kahin a fürgeség és a
pontosság alkalmazója; Éhon pedig a nagy fizikai erő mestere volt. Mindegyik
képesség lenyűgöző volt a maga nemében. Szerencse, hogy ők négyen csatlakoztak
Sadokhoz. Így több esélyük lesz legyőzni Srant, ha Krainékhoz hasonló harcosok
lépnek velük szövetségre. Soma őszintén hitt ebben.
Mozgolódásra lettek figyelmesek, mire
mindannyian megszorították fegyvereik markolatát, és várták, hogy az ellenség
kilépjen a fák közül, de legnagyobb döbbenetükre Mellon volt az, aki felbukkant
előttük. Nem könnyebbültek meg azonnal. Ez a Fekete-erdő birodalma volt, ahol
sok gonosz lény élt. Lehet, egyikük felvette a mágus alakját, és így próbál meg
a közelükbe jutni. Óvatosnak kell lenniük. Addig nem szabad elhinniük, hogy ő
Mellon, amíg ki nem derítik, hogy tényleg ő az.
- Állj! – szólt oda az öreg mágusnak Éhon.
– Egy lépést se tovább!
Mellon megállt, és a három bajtársra
nézett, akik ellenségesen figyelték őt.
- Nem kell aggódnod, Éhon – mondta Mellon.
– Én nem vagyok ellenség.
- Ki tudja? – válaszolta Éhon hűvösen. –
Akár Mellon vagy, akár nem, ki fogom deríteni.
- És azt mégis, hogyan akarod? – kérdezte
a mágus szórakozottan.
- Tégy valamit, amit egyedül Mellon
szokott megtenni. Valamit, ami elárulja valódi kilétedet.
Mellon elmosolyodott, de nem állt ellent a
fiatal törp-herceg parancsának. Maga elé helyezte botját, majd lehunyta
szemeit, és mindhármuk ámulatára, teste fiatalodni kezdett. Mikor
megfiatalította magát, Soma azonnal rájött, hogy ő tényleg Mellon volt; kivéve
Éhon és Dwan, mivel ők még nem látták tőle ezt a varázslatot. Fenyegetően
emelték fel fegyvereiket, de Soma megállította őket.
- Várjatok! – mondta Soma. – Ő tényleg
Mellon. Láttam már tőle ezt a varázslatot. Tényleg képes megfiatalítani magát.
Éhon és Dwan a habóra néztek; bár egy
kissé kétkedve, de hittek társuknak.
- Örülök, hogy még emlékszel erre a
varázslatomra, Soma fiam – mondta Mellon visszaváltozva. – Ezt a képességemet
csak azok ismerik, akik látták már ezt tőlem. Rajtad kívül csak Sadok, Erethon,
Tran és Deren tudja, hogy képes vagyok megfiatalítani magamat.
- Még szerencse, hogy Soma ezt tudja, mert
akkor alaposan megjártad volna – mondta Dwan, de hangjában megkönnyebbülés is
vegyült.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy
megtaláltad Kahint, igaz? – kérdezte Éhon.
- Nem éppen. Bár tudom, életben van, és
hogy Derennel együtt éppen felénk tart. Trant is érzem, de őt csak halványan.
Valószínűleg megsérülhetett.
- Megsérült? – kérdezte Soma rémülten,
majd el akart indulni, de a mágus visszatartotta.
- Nyugalom – mondta Mellon. – Hamarosan
megérkeznek ők is.
- Szóval Kahin életben van? – kérdezte
Éhon. – És apámmal és Sadokkal mi van? Róluk mi hír?
- Ő és Sadok összeakadtak a Köd Királlyal,
a Fekete-erdő egyik legveszélyesebb lakójával. Elküldtem hozzájuk Erethont,
hogy segítsen nekik. Én magam pedig eljöttem hozzátok, hogy nektek segítsek. De
amint látom, már nincs is szükség erre.
Hamarosan újabb alakok jöttek elő a fák
közül. Mindenki megkönnyebbülésére Kahin és Deren volt az; a fiatal fejvadász
karjában tartotta az eszméletlen Trant. Éhon elmosolyodott, mikor meglátta
Kahint. Úgy tűnt, semmi baja nem esett, leszámítva azt a sebet, ami a combján
volt. Éhon ezt roppant különösnek találta. Valaki megsebezte Kahint? Ez eddig
csak két személynek sikerült, mivel Kahint nem lehetett csakúgy megsebezni.
Azonban Tran igen súlyos állapotban volt. Arca teljesen sápadt volt, úgy tűnt,
mintha halott lenne. Soma aggódva rohant Derenhez és nézett fel
unokatestvérére.
- Nem néz ki valami jól – mondta Mellon,
és Derenhez lépett. – Mi történt vele? Sérülés nem látszik rajta.
- Csak az elméje sérült meg – mondta
Kahin. – Nem tudom meggyógyítani. Te talán tudsz rajta segíteni.
- Talán – felelte Mellon, és átvette
Derentől az eszméletlen habót, majd leült vele a földre.
Alaposan vizsgálni kezdte, míg a többiek
körbeállták és figyelték, mit csinál. Soma egész testében reszketett, és végig
azon izgult, hogy Mellonnak sikerüljön meggyógyítania Trant. A mágus arca
néhány másodpercig feszült maradt, ahogy Trant vizsgálta: végül
elmosolyodott.
- Menni fog ez – mondta derűs hangon, majd
kezét, a fiatal habo fejére tette, és varázsigéket kezdett el mondani.
Egy ideig semmi se történt, majd egyszer
csak látták, hogy Tran arcába kezd visszatérni az élet és a szín. Tran szemhéja
megrebbent, mikor ébredezni kezdett. Majd felnyitotta szemét, és egy pillanatra
üresen nézett maga elé, aztán erőt merített, és lassan felült. Soma
megkönnyebbülten lélegzett fel, majd magához ölelte Trant, aki értetlenül
nézett maga elé. Nem emlékezett arra, hogy mi történt.
- Hol vagyok? – kérdezte Tran halkan, mire
Soma elhúzódott tőle.
- Barátok között – mondta Soma. – Hogy
érzed magad?
- Fáradtan – felelte Tran. – Mintha
egyhetes mély álomból ébrednék. Bár nem hiszem, hogy tudom, milyen egy hétig
aludni.
- Meg fog gyógyulni – mondta Mellon
mosolyogva. – Ez már a régi Tran beszéde.
- Szerencsés vagy, kölyök – mondta Dwan. –
Egyáltalán mi történt veled?
- Ha én azt tudnám – válaszolta Tran. –
Nem emlékszem semmire se.
- Talán jobb is így – felelte Deren. – Így
legalább nem fog kínozni téged annak az emléke, ami veled történt.
- De mégis, mi történt? – kérdezte Soma. –
Titeket is megtámadtak?
- Néhány árnyszörny volt – mondta Deren. –
Tranon egyre jobban eluralkodott a Fekete-erdő gonosz hatalma; ezért is nem
tudta megvédeni magát a rá leselkedő veszélytől. Egy ideig sikerült megvédenem,
de egyre több árnyszörny bukkant fel. Ha Kahin nem segített volna, mindketten
halottak lennénk. Még szerencse, hogy képes irányítani a fehér tűz hatalmát.
- Fehér tűz? – kérdezte Tran érdeklődve. –
Az meg mi?
- Egy hatalmas erejű láng, amit csak olyan
lények képesek használni, akik rendkívüli varázserővel bírnak – válaszolta
Deren tanítványának. – A halandók világában nem létezik. Ahhoz, hogy valaki
használni tudja, a saját varázserejét kell csaléteknek használnia, hogy
megidézhesse és alkalmazhassa, mindezt úgy, hogy valami tárgyba gyűjti az
erejét. Erre persze az a kard a legalkalmasabb, amit Kahin oldalán látsz. A
tünde-kardok képesek magukba gyűjteni e láng lenyűgöző erejét.
- Hiszen ez csodálatos! – mondta Tran
fellelkesülve, habár még mindig nem értette, mi is valójában az a képesség,
amit Kahin használt, hogy megmentse Deren és az ő életét.
Soma megforgatta szemeit. Dwan csak
szárazon mosolygott.
- Úgy tűnik, a kis vakarcs kezd egyre
jobban lenni – mondta gúnyosan, mire Tran ráemelte felháborodott pillantását,
de Mellon szerencsére közbeszólt, különben ki tudja, hová fajultak volna a
dolgok.
- Az a fő, hogy éltek – felelte Mellon. –
És örülök annak, hogy te is életben maradtál, Kahin. Igen alattomos ellenfelet
fogtál ki magadnak.
- Csak egy szánalmas alakváltó volt –
nézett félre Kahin, és szemében undor és megvetés fénylett. - Megpróbált az
érzéseimmel szórakozni, és ezért drágán megfizetett. Ő az, aki holtan fekszik,
és nem én.
- Ő volt, aki megsebzett? – kérdezte Éhon.
- Nem, magamnak csináltam, hogy a
fájdalommal megtörjem az illúzióját. De nem kell aggódnod, nem olyan súlyos.
- Viszont nem ártana bekötözni és ellátni,
nehogy elfertőződjön.
- Ahogy akarod – hagyta helyben Kahin
unokatestvére válaszát, majd ő maga is leült a földre, és hagyta, hogy Éhon
ellássa őt; a többiek pedig várták, hogy Sadok, Krain és Erethon is
megérkezzen.
Amíg várakoztak, mindent elmondtak
egymásnak arról, hogy mi történt velük, miután szétválasztották őket egymástól.
Talán két órát, ha várakoztak, mire Sadok, Krain és Erethon visszatértek
hozzájuk. Mindannyian megkönnyebbültek egymásnak, amint meglátták a másikat és
megbizonyosodtak arról, hogy mindenki épségben van. Krain mérhetetlen örömöt
érzett, amiért látta, fia és Kahin életben vannak; pedig biztos volt abban,
hogy ők is kemény csatán vannak túl. Erről már akkor meggyőződött, amikor
meglátta a Fekete Özvegy holttestét, és rögtön tudta, hogy csakis Éhon lehetett
az, aki végzett vele.
Soma örömmel rohant oda Sadokhoz és ölelte
magához, ami egy kissé meglepte az idősebb habót, de azért viszonozta a fiatal
habo ölelését, majd elhúzódott tőle, hogy alaposan megnézze magának.
- Nem látszik rajtad, hogy megsérültél
volna – mondta Sadok. – Kivéve talán az arcodon, de ez nem tűnik túl vészesnek.
- Rajtad se látszik, hogy egy komoly
csatán vagy túl – felelte Soma mosolyogva. – Pedig úgy hallottam Mellontól,
hogy egy igenveszélyes ellenféllel harcoltál, akit Köd Királynak hívnak.
- Miért? Ki az a Köd Király? – kérdezte
Tran, aki most először hallotta ezt a nevet.
- Tényleg kezdesz meggyógyulni – mondta
Kahin a fiatal habónak, és őszintén örült annak, hogy élénk vidámsága még a
régi volt. – Ha már ilyen élénk érdeklődést mutatsz.
- Hogyhogy meggyógyulni? – kérdezte Sadok,
és Tranra pillantott. – Megsérültél?
- Mindent a maga idején – mondta Mellon
barátjának. – Először is, pihenjetek meg, aztán mondjátok el, mi történt
veletek, és hogy miképpen győztétek le a Köd Királyt. Utána a mi történetünket
is elmeséljük.
Sadok, Krain és Erethon úgy tettek, ahogy
a mágus mondta nekik. Megpihentek egy kicsit, ettek is valamicskét; legalábbis
azt a kevéske élelmet, ami még megmaradt nekik, aztán mesélni kezdtek
egymásnak. Miután mindent elmondtak egymásnak, és miután Dwan abbahagyta a
zsörtölődést, mikor megtudta, Erethon hogyan győzte le a Köd Királyt, mély
hallgatás borult rájuk. Túléltek egy veszélyes és kimerítő csatát, ismét együtt
voltak, de mi lesz most ezután? Igen, folytatniuk kell a keresést. Meg kell
találniuk Deremirt, hiszen ezért jöttek ide valójában; és biztosan értesült már
az ittlétükről, na de akkor miért nem jött még elő? Egyáltalán nem kíváncsi
arra, hogy kik azok az idegenek, akik csak úgy bemerészkedtek az ő erdejébe?
- És most hogyan tovább? – törte meg a
csöndet Dwan. – Folytatjuk a keresést?
- Nincs más választásunk – felelte Sadok.
– Vissza nem fordulhatunk. Ezek után már nem.
- Gondolod, sikerül megtalálnunk Deremirt?
– kérdezte Soma. – Ez az erdő hatalmas. Ki tudja, mióta vagyunk már itt? Ennyi
idő alatt csak megtaláltuk volna.
- Nagyon is tisztában van azzal, hogy itt
vagyunk – mondta Mellon. – Az ő figyelmét se kerüli el az, ami a Fekete-erdőben
történik. Biztosan hallott arról, hogy végeztünk az erdő két legveszélyesebb
harcosával.
- Hamar terjednek itt a hírek, ha ezt
mondod – mondta Krain. – Arra számítasz, hogy felkeltettük az érdeklődését?
- Ami nyílván meg is történt – válaszolta
Deren. – Máskülönben Mellon nem beszélne így, ha nem eszerint volna.
- Mindenkiben van egy kis kíváncsiság –
mondta Mellon. – És ez alól Deremir se kivétel. Biztosan érdekli őt a kilétünk,
most hogy megmutattuk, mire vagyunk képesek. Mert már rájött arra, hogy nem
egyszerű harcosok vagyunk, akik meggondolatlanul tévedtek be a Fekete-erdőbe.
Tudja, célunk van ezzel. És el fog jönni hozzánk, hogy kiderítse, mi az.
- Olyan, mintha olvasnál a gondolataiban –
mondta Tran. – Ha már így tudod, mire gondolhat.
- Nem jársz messze az igazságtól –
válaszolta az öreg mágus. – Már azóta olvasok a gondolataiban, amióta beléptünk
ebbe az elátkozott erdőbe. Eleinte nem sokra tartott minket, és nem
foglalkozott velünk. De most már rájött arra, kik vagyunk.
- Örömmel halljuk ezt – mondta Krain. –
Akkor nincs más hátra, mint hogy szépen kivárjuk, amíg el nem jön hozzánk.
Igazán megkönnyíti a dolgunkat – ezt már gúnyos megvetéssel mondta.
- Persze, hogy kivárjuk – felelte Sadok. –
És hogy utána mi lesz? Azt majd meglátjuk. Egyelőre csak ki akarja deríteni a
célunkat. Ez még nem jelenti azt, hogy csatlakozni is fog hozzánk.
- Majd el fog dőlni ez is – mondta Mellon.
– Most mindenesetre próbáljunk meg aludni. Pihenjük ki harcunk fáradalmait. Ma
éjszaka biztonságban leszünk.
Mindenki azt tette, amit a mágus mondott.
Amúgy is olyan kimerültek voltak, hogy képtelenek voltak arra gondolni, hogy
meg fogják-e őket támadni, amíg alszanak. Így hát mindannyian nyugovóra tértek,
és az álom azonnal magával ragadta őket. Sadok arra ébredt, mintha valami
megreccsent volna a közelében. Szeme azonnal felnyílt és rögtön talpra
szökkent, miközben gyorsan előrántotta kardját. Fagyosan nézett abba az
irányba, ahonnan azt a fenyegető érzést érezte, mely egyre csak közeledett
hozzá. Ilyen fajta gonosz erőt csak egyszer érzett élete során, még ha nem is
volt olyan erős, mint az Övé. Tudta, ki volt az, aki közeledett hozzá és
felkészült a vele való találkozásra.
Megszorította kardja markolatát, mikor
meglátta a sötétségből előtűnő magas alakot. Barátai is megérezték a közelükben
ólálkodó veszélyt, mire mindannyian felébredtek és talpra szökkentek, miközben
előrántották fegyvereiket. És ekkor megláttak azt, akiért valójában eljöttek
ebbe az erdőbe. Végre szembe találták magukat Deremirrel, az Elátkozott
Harcossal.
Hogy milyennek találták őt? Mindenesetre
nem úgy nézett ki, mint amilyennek elképzelték. Majdnem úgy nézett ki, mint egy
átlagos ember, és akár még kellemesnek is mondhatták volna megjelenését, ha nem
érezték volna rajta azt a gonosz erőt, ami szörnyeteggé varázsolta őt.
Deremirnek szőke haja volt, mely kócosan hullott bele borostyán sárga szemébe.
Ruházata egyszerű volt, nem viselt páncélt, se láncinget; ami igazán különös
volt rajta, azok a gyolcskötések voltak, melyek egész karját befedték, és
amiket még a szája körül láttak, melyekkel éles fogait fedte be. A kötéseket
valamikor a tündék készítették neki, amivel elfedhette és elzárhatta gonosz
sebeit, miket egykor Sran okozott neki. Oldalán még mindig ott hordta régi
kardjait, miket Sötétpengének és Hasító Szárnynak hívták, melyekkel egykori
ellenségeit ölte meg. Éles karmokban végződő ujjai fekete vértől voltak
mocskosak: egy korábbi kobold áldozata vére volt ez.
Végre egymással szemben álltak. Deremir
kifejezéstelenül nézett végig az előtte álló harcosokon. Nem mutatott
érdeklődést, nem mintha elvárták volna, hogy érdeklődjön irántuk. Sadok ekkor
előrelépett, és megszólította Deremirt:
- Te lennél Deremir, az Elátkozott Harcos?
– kérdezte Sadok oly szigorúan, ami egyből felkeltette Deremir érdeklődését.
Végignézett az apró habón, és ekkor
észrevette rajta, hogy ő maga is Sran átkával van megsújtva. Ez aztán a különös
véletlen. Egy habo, akit maga Sran átkozott meg. Ez nem túl gyakran esett meg
egy habóval, hogy maga a Sötétség Ura átkozta meg. Ez csak egyetlen dolgot
jelenthet: maga Sadok állhat előtte, aki legyőzte Srant. Csak őt átkozhatta meg
a Sötétség Fejedelme.
- Szép kis átokkal sújtottak téged –
szólalt meg végre Deremir, és Sadoknak szeme se rezdült meg, mikor ezt mondta
neki. – Nem lesz könnyű megszabadulnod tőle. Már, ha tudnál.
- Miért? Te talán meg tudsz szabadulni a
téged sújtó átoktól? Akit Sran egyszer megátkozott, az alól az átok alól semmi
se fogja feloldozni. Bárhogyan is szeretnéd ezt.
Folytatjuk.******************** 10. BEMUTATJUK…
SZILÁGYI
ANITA VERSEIT - ŐSZIKÉKSZAKMAI
ÖNÉLETRAJZ:
![](./index_files/Szilágyi Anita (2).jpg)
Szilágyi Anita
Nevem
Szilágyi Anita.Nyolc éve írok verseket. Műveimet a Poet irodalmi oldal
rendszeresen közli. 230 írásom látott eddig napvilágot. Verseim irodalmi
folyóiratokban, újságban, antológiákban, jelentek meg. Számomra a versírás az
egyetlen orvosság, mely gyógyítja érzelmi sérüléseimet, ezáltal felerősíti
testemet. Versírás inspiráció és a legjobb motivációs tréning. Szeretnék még
sokat fejlődni, és elismertebbé válni a művészet világában. Szeretném, ha verseim
a jövőben több olvasóhoz eljutnának, és átéreznék az írásom őszinte
mondanivalóját.
Illusztrációk
a verseimből:1.
vers. Őszikék
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért szálltak tova a kis fecskék?
Elmúlásról hegedülnek épp,
Meghervadt már minden tájkép!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Hol van a varázs, hová lettél, csoda-kék?
Hallgatom az őszi eső bús énekét,
Átmossa bennem a nyár édes emlékét.
Meséljetek
nekem, őszikék,
Még rólam is szólnak szép regék?
Elhaló napsugár fénye opálos derengés,
Besötétült világ bennem matt szürkeség!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért húzzák vonójukat mélyen a lélekzenék?
Felsírnak szívemből az elfojtott könnyek,
Porrá zúznak a nehéz sziklakövek!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Örök álmomig elringatnátok, bíborkék?
Gyenge testem ráomlik a nyirkos avarra,
Bús szerelemhajtásom áthajlik kopjafámra.
___
2.
vers.Őszelő
Tollászkodó
ősz árnyas hárs alatt
Vénkisasszony nyoszolyójára hullt pitymallat
Szőke
felhőre rőt kontyát kiteregeti
Komorságra, piros repkényét eregeti
Napfény
szirmaiból nagyokat tépünk
Perzsaavarszőnyegben lassúbb léptünk
Hervadásom rezgő őszelőben
Vénülő fény, felrezdül mécsesemben
Sötétlila
tenger örvényét fodrozza bősz szél
Kagylóhéj márványerezetén hableány zenél
Mólónál síró sirálycsapat sürög
Hűvös bőrömre mahagónihullám csöpög
Lekuporodom
rideg sziklaszirt tövében
Fázom, felöltöm rozsdás őszi bekecsem
Halkan duruzsoló rőzsetűz fényében
Nesztelen érzéseink ölelkeznek meztelen!
___
3. vers.
Szívfalamba zárt magány
Gesztenyék
kopogásával szférámba törtél!
Már megint itt vagy? Hívatlan vendég!
Szívtégláim közé szorosan bepréselődtél!
Nem
akartalak! Asztalomnál helyet foglaltak nemrég!
Összetört
bennem végleg ez a nyár!
Szívem csupán beékelt fájdalmat érintő idegpár!
Megcsaltál! Hirtelen jött, hevesen lobogó verőfény...
Azóta hűvös a reggelem, nappalom is vérszegény.
Ez a nyár
kiölte szívemből a Napsugár melegét!
Hasogat a csend! Kiszárítja energiám velejét!
Dobogtat szívfalamon a magány! Kitörni készül talán?
Kellesz nekem, fényár! Lúdbőrzök életem alkonyatán.
Szerelmes
volt belém a hódító nyár? Vagy csak játszott csupán?
Gyümölcsei mézét oly sokszor éreztem számon buján,
Kívántam a mustos szerelem nedűjét kortyolgatni!
Élveztem perzselődésünk! Éheztelek pátyolgatni!
Bohém álom
volt csupán nekem ez a nyár, azt hiszem!
Elhittem, hogy a boldogság nekem is jár, ha őrizem,
Nőiességem virágait mohón falták a tiszafák,
Cserfességem őszi sértődések elnémították!
Uralma alá
vont engem váratlanul ez a nyár!
Marionett voltam, kiben hamar felépült a légvár,
Csókoltál, becéztél, kellemes volt ez a dorombolás,
Majd, mint egy rosszalkodó bábhoz szólt a dorgálás!
Mozaikjaim
visszhangosan csörrentek ezen a nyáron!
Csatát veszített eszelősségem robbant aurámon!
Rohantam a távolba, hegyeket másztam! Vadásztalak!
Szeltem Tiszát, dúltam Dunát, suhanó fákban láttalak!
Megadom
magam, ezen a nyáron gyarmatod leszek!
Hiszek a csodákban, szívem tombolja: Nem Feledlek!
Üres szívkamrám, érzem, aortapumpáidban pulzál,
Teliholdkor ösvényt vágok, hisz szerelmed ott bujkál...
Lapulsz
színes őszben! Rejtőzöl előlem észrevétlen!
Ha összeégne szemünk, szökkenne őzikém szemérmesen,
Dívás színteremről leléptetve mellékszereplővé váltam,
Hódítasz Múzsákat! Én meg emlékünkkel bőrig áztam!
Hamisságod
álcázod zsákmányejtésed trófeáján,
Szétcsúszott lakatunkat betemette az Appenninek,
Te csak élj önfeláldozón, s ne mondd el senkinek,
Hogy hideg rázza testem életem túloldalán!
___
4. vers.Tölgyapó
Öreg
tölgyapó kérges odvában
Levéllel bélelt, vaskos kuckóban
Makk úrfi kopog serényen
Megsárgult őszköpenyem zsebében
Csicsergő
csemete, agg fészkedbe bújtam
Hűvös árnyad alatt siránkoztam
Bölcsen hallgattál, nem voltál mostoha
Szeretlek téged, te vén apóka
Lombpalástodba
rejtőzöm titkon
Derengő fényed félhomályomba oson
Fázós bokrok dideregve ölelkeznek
Felszálló köddel illúziót kergetek
Törzsed
évgyűrűibe róttam nevem
Ellopott álmomat itt mindig megleled
Szemednek fénye ősszel elszökött
Remegő pillanatomban kristálygömböm eltörött
Szürke
hajnalon párát lehelő sóhajok
Tarajos tengerárban mentőcsónakok
Lábam lenyomata nyirkos mohában
Elsüppedek bánatom mocsarában
Bús
melankólia, mély gyászolás
Bölcsen elballagó elmúlás
Borzas szellő szökell szarkalábamon
Jós bagoly huhog haranglábakon!
___
5. vers.
Ősz Király palástja
Ősz
Királyunk lassan feltűzte Nyárlány haját,
Skarlátvörös fénytűkkel kidíszítette pántlikáját,
Ráborította a színpompás királynői ruhát,
Kontyára emelte tiszta-arany koronáját,
Ősz
Királyunk varázspálcájával átszínesítette az erdőket,
Sugallt még ránk egy kis bájoló szív-meleget,
Nyárlány nagyon büszke volt Ősz Királyunkra,
Hogy ily fenséges látványt festett világunkra,
Napfelkelténél
Ősz Király Nyárlány haját fésülte,
Aranyfényű tincseit fagyöngyökkel ékesítette,
A természet legszebb évszaka az ő csodatételük,
Tölgyesek ezernyi színes küldeménye édesük,
Ősz
Királyunk palástját beborítják bíborvörös falevelek,
Nyárlány lágy sóhajaival fújnak langyos szelek,
Ősz Királyunk Nyárlányt ültette karmazsin trónszékére,
Hiszen a benne élő szépséget szórta szét földkerekségünkre.
********************
11. ÉLETTÖRTÉNETEIMBŐL
Ó, persze
hogy olvaslak,csak szememből kilássak.Ha fülemen hallhatlak,igen, meg is hallgatlak.Csak egy eszközt - okosat--a kezemben tarthassak. fülem meg eldugulni,kezem kezdi ejteniamit kéne megfogni,szememben fény villámlik,nagy ködön is átsejlik. Fejem munkára fognám,-- remeg, padlót se' látván, pedig az nagy ám osztán.
No, ez nem panasznap ám,csupán a humormorzsám,mint ott a Szajna partjána fegyverkovácsné balladájanem vicckelődni jött a világra.Önmagát ő váltig ostorozvaa maga valóját megmutatta,az idő vasfogát nem tagadta,sorsának haragját felsorolta.
2020.
AUGUSZTUS 26. ......................................
SZŐKE
ZSUZSANNA: Kitartás
A kitartás
csak annyi tán,
hogy megyünk Jóisten útján,
Hitet keresve a lelked után,
A süllyedő világ dágványán...
A fény, mely
alagútból kivezet,
A hit, mely el nem engedi kezed,
Egy ölelés, egy forró éjszaka,
segíthet át az elmúlás évszakán...
Kapcsolódj
össze a hiteddel,
s dacolhatsz a rémisztő hideggel,
Mely kihűt, elidegenít s elhagy,
De ember csak társaiddal maradhatsz.
Ahol szív
szívet tart,
Ahol a hát hátat véd
Ahol a kéz kezet óv,
S ahol ember ember marad!...............................
KLEMENT
BURZA MÁRIA: OKTÓBERI
TAVASZBAN
1956 október
23, - az emlékezés napja,tudjuk jól,a történelem sokszor meg lett hamisítva,mégis ez a nap a győzelem, a szabadság utáni vágy napja.,200 ezer
szovjet katonára volt szükség,hogy a felkelést leverjék,de a magyarság szelleme,tovább él a nemzetben. A szabadság
reménye soha nem hal meg,az 56-s nemzedéket a haza függetlenségénekszeretet-lángja fűtötte. Nagybátyám
Pesten élt, azokról a napokrólnekem később így mesélt: Októberi
tavaszban felcsendült
a Kossuth nóta dallama,az emberek könnyeztekpiros,-fehér,- zöld színnel szívükben. Utcákon a
tömegbensok volt a szinte még gyermek,vér öntözte a földet, bár rövid időrea szabadság így született meg. Ma mi, akik
Magyar Honban élhetünk56 lángját soha nem felejthetjük!
hogy megyünk Jóisten útján,
Hitet keresve a lelked után,
A süllyedő világ dágványán...
A fény, mely alagútból kivezet,
A hit, mely el nem engedi kezed,
Egy ölelés, egy forró éjszaka,
segíthet át az elmúlás évszakán...
Kapcsolódj össze a hiteddel,
s dacolhatsz a rémisztő hideggel,
Mely kihűt, elidegenít s elhagy,
De ember csak társaiddal maradhatsz.
Ahol szív szívet tart,
Ahol a hát hátat véd
Ahol a kéz kezet óv,
S ahol ember ember marad!
á
NE FELEDD
OKTÓBER HATODIKÁT
A múltnak
tengerére tekintek,
magyarságom büszkén vállalom,
kik vérüket ontották egykor értünk,
az emlékezés gyász csendjében ,
meggyújtott gyertya mellett
tisztelettel főt hajtok.
1849
januárjában Európán át zúgó
forradalmak mind elültek,
egyedül a magyar tartotta magát
mielőtt elcsendesült volna, diadalait
még láthatta a Világ!
Aztán csend
lett, mélységes mély, benne
hangtalanul siratta egy nemzedék jövőjét.
Haynau,
császári tábornagy," a rend embere"
nyugodt lelkiismerettel százakat lövetett főbe.
Sötétség
borult Magyarországra,
a haditörvényszék 13 tábornok ügyét tárgyalta,
a vádlottakat felségsértés címén ítélte halálra.
A
családtagok bíztak Ferenc József császár
kegyelmében, de kegyelmet nem adott,
október hatodikán a pesti Új épület falánál
főbe lőtték Batthyány Lajos volt tábornokot..
Nézem az
októberi felhőket,
egy árnyat látva rejtetten,
lenéz a magyarra és Reád,
azt súgja halkan, soha
ne feledd október hatodikát!
á
LELKEM IMÁJA
Könnyes
szemmel eléd térdelek,
megköszönöm neked Istenem,
hogy meghallgattad a kérésem,
és vigyáztad minden lépésem.
Köszönöm
azt, hogy velem voltál,
s ha megzuhantam, felkaroltál,
Te magamra soha nem hagytál,
mindig Tenyereden hordoztál.
Most
alázatos szívvel kérlek,
légy velem és minden emberrel,
engedd tágulni a Tudásunk,
hogy helyesen lássuk Világunk.
Add, szívünk
virágba boruljon ,
s ember Szeretethez forduljon,
így segíthetünk önmagunkon,
hogy minden ember boldoguljon.
........................................
I. P. STEVE: Édesanyanyelvünknek
gyöngye legyen!
Írni, csak olyat, mi ápolja nyelvedet,
minek van, tanító, tartalmi értelme,
amit örömmel és szívesen olvasnak,
mit az irodalom gyöngyének fogadnak!
Olyat alkoss az olvasónépednek,
ami dicső lesz az írói létednek!
á
Amikor már
semmi sem késő
Ha már csak
egy légben szálló gondolat
fogja majd visszaidézni voltomat,
mikor már, mint egy kedveszegett lélek,
akkor az átélt perc jusson eszedbe,
mikor nem mondtad ki, azt, hogy: szeretlek!
Azon a napon rádöbbenve ébredsz,
hogy az ember mennyi mindennel késhet,
sohasem tudhatja, mit nem pótolhat,
mit nem tett meg s már nem teheti soha.
Addig értékelj, mindent és mindenkit,
míg az nem késő, amíg az létezik!
Ha befejeztem földi valóságom
és csak, mint egy éji, suhanó álom,
láthatatlan, meg nem szűnő képzelet,
amikor akarod, itt leszek neked.
Sohasem fogok megkésni, ígérem,
ha gondolatodban visszaidézel.
á
Másnap
Lelked is
fáradt az estén
kínoz a bú, a levertség.
Nem oly lett napod, mint vártad,
de vigaszod kapod másnap.
A szikrázófényű reggel,
egy új reményhez, ébreszt fel,
érzed, hogy ragyog az áldás,
eljött hozzád a megváltás.
á
Eltévedtünk
a jövőnk felé
Sokszor látom a fénylőn felkelő Napot,
s amit még az emlék képeknek meghagyott,
majd a ragyogástól viruló szép reggelt,
amikor még ott lehettem boldog gyermek.
Akkor még nem gondolkoztunk és nem tudtuk,
hová visz a végtelennek tűnő utunk,
akkor még csak fogtuk egymás puha kezét
s talán úgy hittük, hogy ez mindenhez elég.
Sem a pillanat, a ma és sem a holnap,
e fogalmak még az agyunkban nem voltak.
Így indultunk bátran a porban előre,
majd eltértünk más irányokba, mezőkre.
Elágazásoknál hol balra, hol jobbra
és ezért a gyermekkorunkhoz már soha,
de soha, vissza nem és nem találhatunk,
mit örök életünkben visszasírhatunk.
Még a ragyogástól virul sok szép reggel
és álmaimban lehetek ismét gyermek,
olyankor érzem is, hogy fogom kis kezét,
mélyen szívemben érzem annak melegét.
********************
4. ELISMERŐ
SZAVAK FONTOSSÁGA
ÁRVAY MÁRIA
SOROZATA: DICSÉRET SZÉP SZÓ, HA KIMONDJÁK, ÚGY JÓ Önelfogadás,
önbizalom, pozitív gondolkodás
Egyik
előadásom után odajött hozzám egy fiatal hölgy, s az alábbiakat kérdezte:
„Doktor úr! Miért van az, hogy jómagam örömmel dicsérek másokat, kedveskedő
szavakat osztogatok, de én ezekből alig-alig kapok valamit? Mit tegyek, hogy ne
fájjon a dicsérő szavak hiánya?![](./index_files/Árvay Mária.JPG)
Árvay Mária
Pár módszert tudok ajánlani. Olyan társaságokat érdemes felkeresni, ahol
hasonló érdeklődésű emberek fordulnak meg. Pl. ha többen szeretnek kötni,
kézimunkázni, novellákat írni, festeni, s ha nincsenek a társaságban irigyek és
féltékenyek, ilyen környezetben már hamarabb elhangozhatnak pozitív gondolatok,
mert értékelik a másik teljesítményét.
Meg kell találnunk pozitív visszajelzéseket abban, amiket csinálunk, hogy utána
jó érzés töltsön el bennünket. A tevékenységet, önmagáért érdemes csinálni, ha
örömöt okoz, már nem feltétlenül kellenek a dicsérő szavak.
A legfontosabb módszer azonban saját pozitív tulajdonságaink folytonos
keresése, kutatása. A számos kritika ellenére igenis el kell fogadnunk
önmagunkat, mert mindenkiből csak egy van ezen a világon, s minden ember
értékes!
Íme, néhány gondolat az önelfogadásról, önbizalomról, pozitív gondolkodásról.
___56. Szeresd
és fogadd el önmagad
"Aki
szereti és elfogadja önmagát, az nem tűri, ha bántják. Hanem azt mondja, hogy
jár nekem a jó, jár nekem a figyelem és a tisztelet. Az önelfogadás nem
annyiból áll, hogy billegetem magam a tükör előtt, hogy "jaj, de szép
vagyok, bármit felvehetek", aztán folytatok mindent ugyanúgy, mint
eddig."
(Lukács Liza)
Ne is
tűrjük, hogy bántsanak, de főleg, ne rágódjunk azon, ha negatív kritikát
kapunk. Jár nekünk is a jó szó, pénzbe se kerül, nem győzöm hangsúlyozni!
___57. Béke
önmagunkkal
"Békélj
meg magaddal, és nem lesz senki, aki legyőzhet. És senki, akit te kívánnál
legyőzni."
(Dan Millman)
Nincs a
lelki békénknél fontosabb! Ha sikerül önmagunkkal harmóniában élni, már fél
siker, kevesebb lesz a stressz, a feszültség, a testi-lelki egészségnél nincs
fontosabb!
___58. Hinni
kell önmagunkban
"Tedd
azt, amire születtél! Csak hinned kell magadban."
(Beyoncé Knowles)
Minden ember
jól teljesít valamiben, csak meg kell találni! Ha rájövünk, mi az, azzal
érdemes foglalkozni, akkor kiteljesedünk, hasznosak lehetünk, értékes lesz,
amit csinálunk. Ez a mozgatórugója mindennek!
___59.
Célkitűzés
"Mint
egy hullócsillag, legyőzheted a távolságot. Nem lesz könnyű, de ha hiszel
magadban és nem nézel vissza, akkor bármi sikerülhet."
(Lucas Grabeel)
Nem kell visszanézni,
csak ha tanulhatunk a múlt eseményeiből. Rágódni nem szabad, mert csak
halmozódik a feszültség. Ha sikerül a kitűzött célunkra koncentrálni, sikeresek
lehetünk. Apró lépésekben is megoldható, lényeg, hogy ne adjuk fel, egyszer
elérjük!
___60. Egyedi
vagy és fontos
"Higgy
magadban! Egyedi vagy és fontos. Van a világban egy olyan hely, amely csak a
tiéd, és senki más nem tudja betölteni."
(Vera Peiffer)
Pontosan így
van, szó szerint, írjuk fel valahova, s ismételjük önmagunkban többször is,
hogy szilárdabb legyen a hitünk önmagunkban!
___61. Céljaink
elérése
"Higgy
magadban, és összpontosíts arra, hogy már eddig is milyen messzire jutottál, ne
pedig arra, hogy mennyi van még hátra a célig."
(Bear Grylls)
Nagyon
fontos hozzáállás, ha ezt követjük, tovább érünk!
___62. Pozitív
énkép
"Észrevettétek
már, hogy annál szebbnek látjuk a világot, minél jobb képet alkotunk
magunkról?"
(Raphaëlle Giordano)
Ez így van.
Ha önmagunkkal folyton elégedetlenek vagyunk, mással is békétlenkedünk, semmi
sem tetszik. Amint lelkileg kiegyensúlyozottak leszünk, minden megváltozik,
pozitív irányban.
___63. Helyes
gondolkodás
"Pozitívnak
lenni nem azt jelenti, hogy mindenbe belenyugszunk. Sokkal inkább, hogy a jó
megoldás reményében felkutatjuk az erőforrásainkat, és azt tesszük, ami helyes
és megfelelő."
(Kurt Tepperwein)
Ne adjuk
fel, keresgéljünk jó és kivitelezhető megoldások után. Érdemes barátainkkal
megbeszélni, hátha valakinek eszébe jut egy jó ötlet. Ha szükséges, írásban is
lejegyezhetjük gondolatainkat, talán segít az alapos átgondolásban.
___64. Egy
szebb jövő
"Higgyünk
abban, hogy bárhogy legyen, ami jön, mindenképpen szebb és boldogabb lesz
annál, mint ami most van."
(Tisch Ferenc)
Az
optimisták alapvető gondolkodásmódja ez, csak akkor tudunk küzdeni, ha tartjuk
magunkban a lelket, s megtanulunk reménykedni!
___65. Rózsa,
vagy tövis
"A
pozitív gondolatok bevonzzák a sikert (...). Ha rózsára gondolsz, rózsa terem.
Ha tövisre, akkor vérezni fogsz."
(Végtelen szerelem (sorozat) c. film)
Ha folyton
kétségeink vannak dolgaink felöl, s mindig a rosszabb változat jár az
eszünkben, valóban, rosszabbra fordulhatnak a mindennapok. Igyekezzünk bízni jó
eredményeink elérésében, a jóra összpontosítani, s a siker az ajtónkon kopogtat
majd!
áEz a véleményem
Véleményünket
több féleképpen ki tudjuk fejezni. Néhány gondolat arról, hogyan kerülhetjük el
a konfliktusokat, megbántottságot, sértődöttséget.
___66. Merjünk
beszélni!
"Ne
hagyd, hogy a félelem elhallgattasson. Van hangod, szóval hallasd is, szólalj
fel, emeld fel a kezedet, kiáltsd a válaszokat, hallasd magad. Kerül, amibe
kerül, találd meg a hangod. És ha megteszed, töltsd ki azt az átkozott csendet
vele."
(Grace klinika c. film)
Akik önbizalomhiánnyal
küzdenek, nem merik hallatni a hangjukat, félnek a ledorongolástól, attól, hogy
kigúnyolják, megalázzák őket.
Véleményünket szabad kinyilvánítani, jogunk van hozzá! Csak kerüljük az
agresszivitást, az indulatokat, egyszerűen csak mondjuk el a véleményünket. Azt
hangoztassuk, mi mit érzünk, mire van szükségünk, de másokat ne hibáztassunk.
Azzal még nem bántunk meg senkit, ha saját érzéseinket indulatok nélkül
kifejezzük.
Nem könnyű, egy kistanulást igényel, s rendszeres alkalmazást.
___67. Vélemény,
címkézés
"Az
elvárásaink, az észleléseink sokszor helytelenek vagy pontatlanok (...). Ezért
nem kellene olyan hamar véleményt formálni másokról, ezért nem kellene
ítélkeznünk, sőt címkéznünk.
A saját, korlátozott nézőpontunkból ritkán látjuk az egész képet."
Sean Covey
Való igaz, nagyon alaposan meg kell ismernünk a másikat ahhoz, hogy viszonylag
pontos véleményt alkossunk. A címkézés örök életre megnyomorít, beskatulyáz,
nem szabad!!!
Mire megbánjuk, már sok esetben késő!!!
___68.
Felszabadító érzés
"Ne
törődj vele, mit gondolnak az emberek! Nagyon felszabadító, ha senki más
véleménye nem számít, csak a sajátod."
Kate Quinn
Ez lenne
könyvem végcélja, amikor már nem kellene a dicséretekre támaszkodnunk, hanem
magunk is érezhetjük, hogy amit teszünk, cselekszünk, az jó és hasznos dolog.
Természetesen a dicséret mindig jól esik, s hiánya fáj, főleg, ha kritikákat
kapunk, de ha stabil az önbizalmunk, hiszünk önmagunkban, a dicséret már csak
megerősít, de önbecsülésünk segít terveink megvalósításában.
Kívánom, hogy minél többen érezzük az idézetben is említett felszabadító
érzést!
___69.
Igazság és humor
"Én
mindenkinek csak az igazat mondom. Sokszor fáj az igazság valakinek, de ezt
félre kell tenni (...). Ezért is jó a humor, a kemény véleményt is el lehet kicsit
viccelni, és akkor nem esik olyan rosszul a másiknak."
(Gáspár László)
A humor
rengeteget jelent véleményünk kifejezésében. Sokat enyhíthetünk a humorral a
keményebb szavak odavetése helyett, segíthet könnyedebben venni a dolgokat,
mégis komolyan megszívlelhetjük az építő jellegű véleményeket.
___70. Ne
engedd!
"Sose
engedd, hogy más emberek rólad alkotott véleménye legyen a véleményed
magadról."
(Sarah Jessica Parker)
Mindenkinek
vannak pozitív tulajdonságai, ezeket kell önmagunkban felismerni! Nem szabad,
hogy mások véleményét tekintsük tükörnek, mert ez nem igaz! Mi magunk jobban
ismerjük önmagunkat, mint mások bennünket, ezt ne feledjük!
Folytatjuk.
******************** 5.FANTÁZIA
REGÉNY Samu Ágnes:
Ősi erők és az újjászületett testvériség (20- 6.
fejezet – 2. rész) Dragon meséje
Dragon
alaposan körbenézett, miután átlépték a dimenziós kaput. A Gonosz Szent Föld
pontosan úgy nézett ki, ahogyan azt elképzelte. Ráadásul úgy érezte, mintha
járt volna már itt.
A kis társaságot körülvevő környezet cseppet sem bizonyult barátságosnak. A
gomolygó fekete viharfelhők a sötétszürke árnyalataiban úszó égbolton
pillanatok alatt változtatták a helyüket és a méretüket, mialatt a narancsvörös
színű villámok ide-oda cikáztak. A kopár hegyek teljesen úgy néztek ki, mint az
égbolt, ugyanúgy a fekete és a sötétszürke árnyalataiban tornyosultak a
magasba. A hegyek minden egyes villámláskor élesen és szinte vakítóan
csillantak meg. A mélységes szakadékokban mélykék színű láva patakok kígyóztak
végtelen mennyiségben. A hőmérséklet igen hideg volt, emellett szinte égető
érzést keltett az ott lévők bőrén.– Mi az oka annak, hogy minden egyes villámlás során vakítóan fénylenek a
hegyek? – kérdezte Dragon, mialatt felvett a földről egy igen tompán csillogó
fekete követ a kezébe.– Üvegből vannak a hegyek – jött a tömör felelet Urieltől.– Igazi mesebeli táj – jegyezte meg cinikusan Michael.– Most röhögnöm kéne? – kérdezett vissza ugyanolyan cinikusan Dragon.– Pont olyan arcátlan vagy, mint az a Lion – morogta Michael szúrós
szemekkel.– Még szép! Lion a húgom – vigyorodott el kajánul Dragon. – Na igen, a vér
nem válik vízzé… Mellesleg, érzem, hogy arra kell mennünk – mutatott a kezével
az északi irányba.– Rossz ötlet – motyogta enyhén remegő hangon Uriel, miközben a földet
kezdte el bámulni.– Nem vitatkozom, oda megyünk! – vágta rá ellentmondást nem tűrő hangon
Dragon. – Biztos vagyok benne, hogy arra van, ami miatt itt kell lennem.– Nem érünk rá fecsegni. Indulás! – hagyta jóvá Dragon akaratát Michael,
majd mindannyian útnak indultak.– Uriel, igaz, hogy a lélekőrző istenek közül Lucifer és Jahve holt
lelkeinek a világa a legnagyobb, egyúttal ők vigyáznak a legtöbb élő emberre
is? – tette fel a következő kérdéseit Dragon.– Hogy merészeled csak úgy a szádra venni a nevüket?! – sziszegte fagyosan
Michael. – Tudod, te kikről beszélsz?– Jahve a Mennyországot és Lucifer a Pokolt irányítja – darálta. – Neked
meg úgy kell ugrálni, ahogyan a Teremtő Urad fütyül – vágott vissza Dragon. –
Még mielőtt nekem rontanál, Michael, jobb ha tudod, tisztában vagyok ki hova
tartozik. Tőlem senki se várja, hogy csússzak-másszak mások előtt!– Mindkét kérdésedre igen a válasz – terelte a témát Uriel, nehogy
komolyabb vita alakuljon ki a másik két férfi között. – Fontos tudnod még azt
is, Dragon, hogy egyetlen növény, pontosabban fa található itt, ami oniszfa
néven ismeretes. Szinte minden élőlény erejét és lelkét elszívja, emellett
csakis ebben a világban található meg ez a fa. Egyedül Luciferre nincs
hatással.– Mivel lehet ellene védekezni?– Várjunk csak – kapott észbe Uriel, mialatt megtorpant. – Nincs rajtad a
lélekpajzsod?– Nincs. Nem éreztem szükségét.– Lehetetlen – susogta Michael, majd ő is megállt.– Elmagyarázná valaki, mi olyan döbbenetes? – pislogott értetlenül az
előtte álló két arkangyalra, akik csak mozdulatlanul és nagy szemekkel bámultak
rá.– Úgy tűnik, Luciferen kívül akadt még egy valaki, aki immunis a fára, és
az nem más, mint te magad – válaszolta csendesen Michael, majd folytatta az
utat.– Aha… – nyögte Dragon megilletődve. – Most már biztos, nem véletlenül
lettem ide küldve – vakarta a feje búbját. – Ha nem probléma, Uriel, mesélnél
nekem a lélekörző istenekről? A Meridinben még az első évben nem esett szó
róluk.– A lélekörző istenekről majd csak az utolsó évben fogtok tanulni –
magyarázta Uriel, aki időközben a bátyját követve haladt előre. – Idő hiányában
csak a nagyon szükséges információkat tudom most elmondani. Több lélekörző
isten létezik még Luciferen és Jahvén kívül – fogott bele kissé hosszas
előadásába. – A lélekőrző istenek között vannak olyanok is, akik az eltávozott
emberek és más lények lelkeit új testbe költöztetik, ők biztosítják az
újjászületést, a reinkarnációt. Egyesek ritka esetben megengedik az eltávozott
lelkeknek, hogy választhassanak a halál utáni öröklét és az újjászületés
között. Továbbá akadnak olyanok is, akik kizárólag élők lelkeire vigyáznak,
ilyen például Lachesis meg Djává. Hádész, Jama és Ozirisz pedig meg csak a holt
lelkekre vigyáznak.– Az is igaz, hogy vannak olyan emberek, akik a halálukat követően
hatalomra tesznek szert?– Igen, de ez nagyon ritka eset. Legutóbb hét ezer évvel ezelőtt Indriel
vált emberből angyallá.– Csend legyen! – csattant fel Michael fagyos hangja, miközben elképedt
arccal megtorpant. – Ez a dallam… – susogta hatalmasra kitágult szemekkel.– Bátyám, ne figyelj arra a hangra! – lépett oda Uriel kétségbeesetten Michaelhez.
– Itt a Gonosz Szent Földön bármi megtörténhet, ami képes befolyásolni azokat,
akik ide jönnek, főleg a mi fajtánkat… – Biztos vagyok benne, hogy ez nem hallucináció! – indult el Michael a
dallam irányába. – Ezt nem értem, hogy kerülhetett ide…?– Kérlek, ne menj oda, bátyám! – könyörgött Uriel, aki időközben a másik
nyomába eredt.– Egyre zavarosabb itt minden – jegyezte meg a fejét csóválva Dragon, aki
jelen helyzetben csak annyit tudott tenni, hogy követte a két arkangyalt.Michael szíve hevesen vert a mellkasában, mialatt a léptei tempója egyre csak
növekedett. Gondolatai azon kattogtak, hogy kiderüljön, mi is történt valójában
több, mint ezer évvel ezelőtt, amikor elvesztette azt, akit mindennél jobban
szeretett. Képtelen volt kiheverni azt, hogy imádott felesége már sosem lehet
vele, és azóta az élete, már ha azt lehet annak nevezni, olyan akár a kirakós,
aminek néhány darabja örökre elveszett.Uriel remegő végtagokkal követte Michaelt. A szíve ide-oda kalimpált a
félelemmel vegyes idegességtől. Több, mint ezer évig tartó titka most
lelepleződni készül, aminek a következménye nagy valószínűséggel súlyos
hatással lesz Michaelre és a vele való kapcsolatukra. Annyit biztosan tudott,
sosem fogja magának megbocsátani azt, ha valami történik a bátyjával. Mindennél
jobban szerette a testvéreit, bármire képes volt értük.Michael végre megtalálta a dallam forrását. A szíve határtalan boldogsággal
telt meg, ami felesége elvesztése óta még egyszer sem esett meg. Az sötét
üveghegyek közepette egy csodálatos és virágokkal teli völgyet pillantott meg.
A hatalmas fáklyákkal kivilágított völgy közepén álló faházikó tetején egy
gyönyörű nő fuvolázott.– Hát mégis élsz, Iris… – susogta elámulva Michael. Néhány másodpercnyi
megállást követően ismét elindult, ám csak néhány lépést tudott megtenni, mivel
Uriel az útját állta széttárt karokkal és lábakkal. – Mit jelentsen ez, Uriel?!
– morrant rá a másikra villámló szemekkel.– Könyörgöm, ne menj oda hozzá! – kezdtek el patakokban folyni Uriel
könnyei az arcán. – Ő nem az, akinek te gondolod és látod!– Melegen ajánlom, hogy gyorsan beszélj… – fenyegetőzött Michael, aki
tisztában volt azzal, hogy Uriel viselkedése nem véletlen. – Hallani akarom a
teljes igazságot!– Hazudtam, amikor azt mondtam, ho-hogy a fele-feleséged megha-meghalt –
dadogta sírástól fuldokló hangon Uriel. – Muszáj volt! – tört ki zokogásban. –
Én magam zártam be ebbe a világba Irist! Nem volt más választásom…! – rogyott
térdre a bátyja előtt. Uriel nem tudta befejezni a történetet, mivel Michael gondolkodás nélkül
rá támadt. Dragon még időben reagált Michael támadására, ennek köszönhetően a
földön ülő, zokogó arkangyal köré képes volt megidézni egy igen erős pajzsot.
Michael a sikertelen támadását követően csak szótlanul állt és kérdően nézett
Dragonra.– Még van bőr a pofádon kérdően nézni?! – csattant fel dühében Dragon. –
Normális vagy?! Tényleg képes voltál egy bűnös lélek miatt rátámadni a saját
testvéredre, akit ráadásul még végig sem hallgattál?!– Nincs jogod beleavatkozni a dolgainkba! – sziszegte Michael, miközben
támadó állást vett fel.– Nem engedem, hogy kárt tegyél benne – szökkent oda Urielhez, akit még
mindig körbevett az általa idézett aranyszínű, de áttetsző pajzs.– Meggondoltam magam, nem pazarlom rátok az időmet – szökkent egy nagyot
Michael, majd pillanatok alatt a völgyben landolt.– Jaj ne! Ki fogja őt szabadítani! Kérlek, akadályozd meg, Dragon! –
könyörgött Uriel zokogva és remegő végtagokkal.– Rendben, Uriel, de te addig maradj itt szépen – sietett Michael után
Dragon.– Légy óvatos, a bátyám nagyon veszélyes ellenfél! – kiáltott elhaló
hangon a sebesen távozó Dragon után Uriel, aki már annyira kikészült a
félelemtől és a stressztől, hogy végül elájult.
Folytatjuk.
********************
6. MEGJELENT
MEGJELENT
NAGY VENDEL 21.-DIK E KÖNYVE
A MAGYAR ELEKTRONIKUS KÖNYVTÁRBAN.
NAGY VENDEL
VARÁZSSZEM VERSVÁLOGATÁS
https://mek.oszk.hu/21100/21165
A NEM LÁTÓK
ÍGY OLVASHATJÁK.
https://mek.oszk.hu/21100/21165/21165.htm
NAGY VENDEL- MAGÁNZÓ
NYIBA,
KÖLTŐK IMÁI DÍJAS 2017.
ARANYBOT
KÜLÖNDIJAS 2018.
nagy.vendi54@gmail.com
2020.
Szeptember. 17
Előzetes a
könyvből:
A
HUSZONEGYEDIK KÖNYVEMHEZ: VARÁZSSZEM
Azt mondják,
hogy én mániákus ember vagyok, nehéz velem élni, és számmisztikában is
szenvedek. Valóban igaz, hogy nehéz, és szeretem a kerek számokat, és
kedvenceim történelem órákon az évszámok voltak, amiket könnyedén megjegyeztem
valamikhez kötve, másokkal ellentétben, akik utálták a történelmi számokat,
például, hogy István királyt ezerben koronázták meg, valamint a legkönnyebb
várviadal szám, a nándorfehérvári ütközet, az 1456, vagy a Francia Forradalom
is hasonló ugyebár: 1789. De számtalan hasonlót tudnék mondani, csak úgy
hirtelenjében, mondjuk az egri vár diadala: 1552. Az első szám az egyes, aztán
kettő ötös, és a végén a kettes, van benne logika, de nemigen kellett a
történészeknek, pedig olyan jól megoldottam.
Van még pár
kedvencem, pl. a várnai csata: 1444, Horemheb fáraó megkoronázása: i. e. 1333,
és még számtalan könnyen megjegyezhető évszám.
Egy számsoron mindezek vizuálisan ábrázolhatóak, a nullától kiindulva, ami
ugyebár időszámításunk kezdetét jelezné, és jobbra-balra elindulva minden jeles
dátum elhelyezhető.
Most is egy számmizéria következik, a huszadik könyvemre húztam még egyet, egy
másik lapot, és így jött ki a huszonegy, ami ugyebár nyerő szám, és a mostani
könyvem lesz a huszonegyedik kötetem.
Na hiszen, ez ám a tuti, hacsak így nem, gondolhatnák némelyek.
Húszra lapot húzni eléggé kockázatos dolog.
Nekem biztosan nyerő szám lesz. No, ez elég önteltségnek tűnik, de már az is
megtisztelő, hogy idáig eljutottam, hogy hányan olvassák majd, az más kérdés.
Aztán a könyv címe is sugallhat sokféle belemagyarázást.
VARÁZSSZEM... Az, hogy lát, avagy nem lát az ember, az egy dolog, és az én
egyéni, szociális problémám, mondhatnák sokan, és némelyek mondják is, hogy
aszongya, azért mert maga nem lát, nem vakulhat meg mindenki, de ez nem is
elvárás, mert az önzőség lenne.
Nos igen, látni sokféleképpen lehet, van, aki sasszemmel sem látja meg a dolgokat,
én pedig rám ragadt és kifejlesztett érzékkel többet látok, érzek másoknál,
vallom, hogy nem vagyok vak, csak csupán nem látok. Óriási különbség.
Azt, hogy világtalan, szívből utálom, mert nem igaz.
A Varázsszem pedig sugall némi misztikumot, vagy akár sámáni, vagy táltosi
képzeletet, mondjuk írtam már képekre, képekről verset, ami állítólag kifejező
és jó vers lett, noha sohasem láttam a festményt, csak elmesélték a tartalmát.
Aztán még sámándob sem kellett hozzá, csak néhány csengettyű, hogy hallják, hogy
jövök és óhatatlan kitérjenek az utamból.
Régen kötelező volt a leprásoknak csengetéssel jelezni, ha jött szembe valaki,
azóta sem változott meg ez a szemlélet.
No, akkor jól elkanyarodtunk az eredeti varázsszemtől, ami az alapötletet adta,
a század közepén divatos, zölden villogó lámpától, a nagy világvevő rádiótól,
amin látni lehetett, hogy pontosan ráhangolódtunk az állomásra, amit mindig
csodálattal néztem, eléje hasalva, hogy mi is lehet az, és hogy fért bele a
bácsi, aki belőle beszélt, és pláne egy zenekar? Gyermeki naiv rácsodálkozás.
Hallgattuk az Amerika hangját és a Szabad Európát, valamint a Rádió
Luxemburgot.
Többször előfordult, hogy ha pár nap múlva visszaolvastam verseimet,
elcsodálkoztam, hogy ezt én írtam magamtól, és nem is emlékszem ezekre a
szófordulatokra, bizonyára valaki fogta a kezemet írás közben. Csak így
lehetett.
Hála a feljebbvalónak, hívhatjuk bárhogy, múzsának, Istennek, ihletnek, szinte
mindegy.
A belső látásról, és az emlékképekről még nem is esett szó, nem beszéltem,
hiszen ezekből élek és alkotok, a múlt emlékeiből, valamint az éjszakai álmok
visszaidézéséből állnak össze a verseim.
Tehát ezekkel a varázsszemekkel látott történésekről írok ebben a kötetben, és
jöjjenek velem, és néha csukják be a szemeiket, és próbálják elképzelni ezt a
vak világot, ami remélhetőleg nem vakvágány, hanem néha vakmerőség is, bátran
bele a vakvilágba, mondván, görbe fát dobj a tűzre, mert kanyar jöhet.
Persze, ez nem ugyan az, mintha bekötnék valakinek a szemét, mert az csupán
csak játék, szembekötősdi, vagy szembeköpősdi.
Bizton állíthatom, hogy hadvezéreknek, költőknek, zeneszerzőknek már állítottak
szobrokat, de kritikusoknak nemigen.
Jelen esetben tömeggyilkosokkal ne foglalkozzunk.
Némelyek,
magukat kritikussá avanzsált személyek nem átallják verseimet a vállalhatatlan
versek kategóriájába sorolni, pedig őnekik kéne hivatalból támogatni a kortárs
irodalmat, de éppen gátat építenek akár még a megjelenésnek is. Megértem én, ha
valakinek nem tetszik egy alkotás, azt mondhatja rá, első szám első személyben,
hogy nekem nem tetszik. Szíve joga, de általánosságban rásütni a negatív
bélyeget nem. Minden olvasó hadd döntse el saját maga, neki mi a véleménye, és
ne befolyásolja senki a megítélésben.
Előbb vagy utóbb, mindenre megjön a vevő.
Nehéz betörni a kortárs irodalomba, ebbe a pitiáner, belterjes, érdekorientált
művészvilágba, pláne vidékről és látássérülten.
Más a megítélés, bejutni kihalásos alapon lehet csak.
Ez a hiánypótlónak szánt e-könyv szándék szerint tematikusnak indult, és
időrendiséget is akarna követni, de talán ezen a téren kissé elkalandozik, de
azért dátum szerint követhető.
Igazán megtisztelő számomra, ha elolvassák eme sokszínű verseskönyvet, váljék
egészségükre, és adjon tartalmilag és formailag is újat Önöknek, de akad némi
elkalandozás benne, elvisz a mindenáron megmutatás irányába. Nézzék el ezt
nekem.
Az igazat mondd, ne csak a valódit, vallom nagy költőnkkel magam is, hiába
látok sakktáblaszerűen, feketén, fehéren, az igazság az, hogy a világ színes,
és ez a tény kedvem szerint való.
Mindenkinek jó olvasást kívánok, a visszajelzések és reagálások vágyával küldöm
útjára ezt a kötetet.
Remélem, elszabadulnak az indulatok, mindkét irányba.
Elérhetőségeimet megtalálják a Facebook-on, és e-mailben a nagy.vendi54@gmail.com levélcímen,
mindent megbeszélhetünk, nálam nincs tabu téma.
Barátsággal ajánlom a kedves olvasónak, egyebet nem mondhatok.
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL - Magánzó - Szekszárd, 2020. augusztus 25.
Néha még felkérnek festők, kiállítások megnyitására, mivel nem tudják, hogy
látássérült vagyok, persze már nem vállalom el a hivatalt, de ezt azért megírom
nekik, noha nem titok, hogy vak vagyok, de nem is propagálom mindenfelé.
Más a megítélés, aki vaknak áll, az ne ugráljon.
Egyébként pedig jól kösse fel a gatyát.
KIÁLLÍTÁSON
Szívem melegévelÉrzem a képet,Ha átsugárzikAnnak ereje.Nem jut el fényeKihunyt szemembe,Eltompult annak márTengerszín kékje.Csak ha igazi tűzLobog a képben,Az sugárzik át,Lágyan szelídenKépzetemig.A Tiéd ilyen.Gratulálok. 2020. 08 23******************** 7. ANGYALI
TALÁLKOZÁSOK
VÉGHELYI
PÉTERNÉ: A megmentett (első rész)
Nyáron
szeretek a forró vonat előterében leülni, ahol senkivel nem kell az ülésen
osztozni, és nyugodtan tudok olvasgatni hazafele. Egy nyári délutánon ez a hely
már foglalt volt, egy férfi ült a lehajtható ülésen, mellette egy kopott
kerekesszék, benne egy üveg kóla. A férfi vörös arca gyűrött, mélyen barázdált,
vizenyős tekintete olyan, mint egy masszív alkoholistáé. Amikor ránéztem, alig
forgó nyelvvel üdvözölt, ám én nem ültem mellé, hanem bent kerestem helyet.
Szívbe markoló látványt nyújtott, leszálláskor rajta felejtettem a szememet, és
szívemben megszületett a sajnálat, mely álszent módon kimondatta velem:![](./index_files/Viki.png)
Véghelyi Péterné
– Isten
áldja, és ne igyon jóember!
– Nem vagyok
részeg, én beteg vagyok, nem ittam – szólt hozzám a megalázott ember, és én
azonnal éreztem, hogy igazat mond. Szégyelltem magam az előítéletem miatt, és
igyekeztem elfelejteniőt, de sokáig magam előtt láttam kékeszöld szemeit, ami
nem volt homályos tekintet, inkább egy megviselt élet volt benne.
Ma ismét ő
várt felszálláskor, ült az egyik ülésen, mellette a kopott kerekesszék, egy
zsáktáska a földön, és a kólásüveg. Valami mégis más volt:
– Bocsánatot
szeretnék kérni magától – álltam meg előtte –, ésjegyet váltottam a kocsiban,
majd két igeújságot hoztam neki, és ismét elrebegtem a bocsánatkérésemet,
amiért részegnek néztem, melyet az előítéletem mondatott ki velem.
Szabadkozásomnak alig érthető mondatözöne vetett véget, és kibontakozott
előttem János élete.
A negyvenöt
éves ember elmondta, hogy alkoholista volt, aki már 16 éves kora óta ivott, és
csavargott. Mindene volt az alkohol, és most beteg, mert elitta az agyát, és a
beszédközpontja súlyosan károsodott. A nyelve valóban nehezen forog, és beszéde
olyan, mint egy részegé. 9 év óta kerekesszékben tudja csak az életét élni.
Elmesélte,
hogy milyen könnyen sodródott bele az alkoholizmus örvényébe, ami egyszerűen
beszippantotta őt. Remegett az alkoholért, a szenvedélybetegség
elhatalmasodásával megivott bármit: nem csak sört, kannás bort, de fagyállót,
arcszeszt, gyakran parfümmel is keverve, hogy hatásosabb legyen. Delíriumos
állapotaiban az alkohol utáni emésztő vágy sokszor a földre rántotta, és
kúszott, vonszolta testét. Ilyenkor őt részegnek hitték, gyakran röhögtek
rajta, és hagyták vonaglani a padlón, a fagyos úton, mondván, hogy a hidegben
majd kijózanodik. Gyakran vonszolta be magát csavargóként lépcsőházakba, és
csak egy érdekelte, hogy a kabátjában a borsüveg bent legyen.
Az
alkohol utáni sóvárgó delíriumban komoly halálfélelmekkel küszködött, elaludni
sem mert, attól félt, hogy nem ébred fel, szó szerint majd meghalt az
alkoholért. Ilyenkor remegő testében a menekülő lélek kiáltását hallotta:
„Istenem, ha létezel, fogadj be engem az örök hazába, bocsásd meg bűneimet,
megbántam azokat.” – olyan eldobottnak érezte magát, nem fordulhatott máshoz,
csak Istenhez.
Ilyenkor elveszítette minden realitásérzékét, és az alkohol utáni sóvárgása
ingerlékennyé tette, gyakran provokálható is volt, egy alkalommal fizikai
tettlegességre is sor került egy parkolóban, melynek következtében bűncselekménnyel
vádolták, és közfeladatot ellátó hivatalos személy elleni erőszakért
fegyházbüntetésre ítélték, majd bebörtönözték. Ott azonban szembesültek vele,
hogy nagyon súlyos alkoholbeteg, de mivel nem vihették ki rehabilitációs
kezelésre, ezért a fegyház kényszergyógykezelésébe vonták, és ő 2014. május 7-e
óta egyetlen korty alkoholt nem fogyasztott, és nem is cigarettázott.
Másfél
éves elvonókúrán vett részt, és csillogó szemével hadonászó mozdulatait
abbahagyva az égre emelt kezeivel, alig érthető beszédével hálát mondott
Istennek, aki őt így mentette meg.
- Akkor
néztem körül a világban, hogy milyen szépek a fák, a természet, ez a világ, és
én ebből semmit nem láttam, mert mindig részeg voltam, csak a sötétség volt, a
félelem. Végre láttam, és hálás voltam Istennek, hogy megmentett, és újra
látok!
Beszélgetés
közben nagyon hevesen gesztikulált, darabos mozdulataival időnként a vállamnak
ütköztek a heves karlendítései, ami eleinte engem is zavart, de ő felismerte a
helyzetet, és szabadkozni kezdett.
- Elnézést
kérek, ez a hadonászás az alkohol maradványa, ez visszamaradt, egy rossz
szokás, már az orvosom is mondta, hogy szokjak le róla, de valahogy belémégett,
olyan sokáig ittam.
Elmondta,
hogy egykori ivócimborái többségét már sírba vitte az alkohol, és ha nem
ültetik le, már ő sem élne. Furcsa hálaadás volt ez, és az ima sajátos formája,
egészen megrendítő volt mellette ülve hallani ezt.
- Azóta
imádkozott, János? – kérdeztem félve, mert az Istenkérdés sarkalatos pontja egy
beszélgetésnek, itt véget is érhet, ha idő előtti a kérdésem. Most nem volt az,
csak úgy dőlt belőle az akadozó szóáradat.
- 19 éves
voltam, amikor Kaposszerdahelyen egy plébános két másik fiúval együtt
befogadott, én 8 hónapig voltam nála, ott kaptam munkát is, ő tanítgatott
bennünket, reggelente a misén ott voltunk, izé…
-
Ministráltak? – segítettem ki.
- Igen, és a
plébánia könyvtárában volt sok könyv, ott olvasgattam. A plébános tanítgatni
akart, én ellátásért dolgoztam, de ott is csábított az ördög, a szomszéd
sráctól elfogadtam sört, a dobozát eldugtam a szobámban, de lebuktam, az atya
megtalálta, és kiabált velem, de igaza volt, bárcsak még jobban kiabált volna,
hogy ne ittam volna! Török Marcell atya, ez volt a neve, már meghalt, a másik
két fiúból pap lett, a fiatalabbiknak Krisztián volt a neve, nem tudom hol
lehetnek. Fiatalok voltunk, buták, tapasztalatlanok. – Olyan maga, mintha az
Apám lenne – mondtam az atyának. Ő azt mondta, hogy az apám, és az anyám is.
- Mi most az
életcélja, János? – néztem kíváncsian a szemébe.
- Most csak
lennék újra 19 éves, az atyánál lenni, az lenne az életcélom, hogy pap legyek!
– válaszolta őszintén, lesütött szemekkel.
- 2015
októberében szabadultam, és a pártfogóm a hajléktalanszállón segített
lakhatáshoz, most Kiskunfélegyházán élek a szállón, de 29 évig Kaposváron
éltem, ezért visszajárok, de a régieket kerülöm, akik még vannak. Sokszor, ha
bemegyek egy boltba, nagyon megaláznak, mert ha elkezdek beszélni, azt hiszik,
hogy részeg vagyok. Akkor hiába mondom el, hogy nem vagyok részeg, nem hiszik
el. Ilyenkor az az ideg, ami bennem van, majd szétfeszít, hogy nem hiszik el,
de én tudom, hogy igaz.
A kezei
dühösen ökölbe szorulnak, és én látom magam előtt a pénztárnál egymásra nevető,
hezitáló eladókat, akik lerészegezik Jánost, éppen úgy, ahogy én is a legelső
alkalommal. Lerészegeztem, pedig a tekintetében láttam mást is, de akkor nem
bírtam az előítéleteimen túllátni. Végül mégis bennem, az igaztalan vádlóban
maradt meg a szégyen. Jézus szavai jutottak eszembe: „Amilyen mértékkel mértek,
nektek is olyannal mérnek majd.” Már akkor, amikor leszálláskor mondta, hogy
beteg, és nem részeg, én már akkor tudtam, hogy igazat mond. Örültem, hogy most
bocsánatot kérhettem tőle.
- Nézze, én
elittam az eszemet, gyógyszert szedek, enélkül nem is tudnék gondolkodni – majd
a zsebébe nyúl, és mutatja a levél Cavington-t, és derűsen rám nevet: – Látja,
ez a második agyam, szoktam mondani az orvosomnak.
Vele
nevetek, és szemeiben felfedezem a ragyogást. Az emberi roncsban meglátom a
hallhatatlan lelket. Itt az idő, vészesen közeledek az állomáshoz, már láttam
az úticélom állomásépületét, és még ezernyi kérdésem lett volna, de sebtiben a
noteszlapra körmöltem egy életmentő üzenetet az alábbi szöveggel:
János! A
szívét nem itta el, az ragyog, és én ezt a ragyogást magammal viszem! Viktória.
- El tudja
olvasni? – kérdeztem, miközben a táskáimat sietve összenyaláboltam.
Mosolya volt
a válasz, és a bűnei nyomát hordozó barázdált arcból kiragyogó tekintete. A
vonatból szinte úgy zuhantam le. Hátra fordulva integettem, és bekiabáltam az
induló vonat csukódó ajtaján:
-Jövő
kedden, újra ezen a vonaton leszek. – és bukdácsoltam a salakos peronon.
- Kedden,
ugyanebben az időben? – kérdezte, de akadozó beszédét a vonatfütty éppen
elnyelte.
V. P. -né
Folytatjuk a sorozatot
******************** 8. HAZAI
TÁJAKRÓL - SZEGZÁRDI NAGY VENDEL LEGÚJABB ÍRÁSAIBÓL -
EMLÉKKÉP
ÉDESAPÁM HAZATÉRÉSÉRŐL, 1947. NYARÁN.
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: KÍVÁNCSIAK
Kíváncsian
felémóvakodik
aztán felismerve elémsiet,
kicsiny falum, mikor közelítem,
na hiszen, hacsak ő egyedül nem?
Házak
ablakai kitárulnak,
előttem, mint bősz kutató szemek
apró zsaluik lengeti a szél,
sötét vastáblák,óvva takarják,
asszonynépek sóvárgó alakját,
kíváncsian lesik függöny megett,
ki az, ki a múltból visszaérkezett?
Hazahurcolt
a füstölgő vonat,
senki nem várt az állomáson már,
az idő is tovanyargalt régen,
hamar felejt mindent a szégyen,
csontváz csupán ki nyalka legény volt,
cifra bakon ostora pattogott,
parancs szavára hagyta el a hont,
nadrágján, lelkén fekete a folt,
katona zubbonyán medál kocog,
elnyűtt bakancsán táborok pora,
kendőjével sután lecsapkodja,
nyűtt iszákjában, katonakonzerv,
anyja kukoricát kapálni ment,
ott éri a hír, megjött a fia,
senki nem várta már, oh borzalom,
halál ellen mégis van oltalom?
Elejbe
csupán a kutya lohol,
ismerni véli, ösztön vezérli,
ergye Setét nézd, Isten kit hozott?
Kelepel a
gólya, kémény tetején,
eresz alatt cikáznak a fecskék,
szüretre várnak hűsen a pincék,
zord idők után, béke idején,
helyre állt a rend, félőn vélhetnék,
megszűnt a káosz, múlnak a gondok,
kemencék mélyén kisült a kenyér.
2020.
augusztus 20.
ÉDESAPÁM
MOST LENNE SZÁZKETTŐ ÉVES, HA ÉLNE…
___
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: ÉPÍTS EGY
HÁZAT
Mindenképpen építeni kell,
hogy haladjunk előre,
ha egymás tetejére rakod a téglát,
fal lesz belőle,
költözhetsz a házba.
Ha egymás mellé teszed,
akkor pedig járda,
hogy ne járkálj a sárba,
végre valahára.
Ha a falban hagysz egy lukat,
oda rakhatod az ablakodat,
bámulhatsz a világra,
ha nem vak az az ablak,
aztán csinosítgasd,
az ajtón át kiindulhatsz a csodájára.
Végül felteheted a fedelet,
ezernyi színes cserepeket,
s elkészült a házad.
Mint egy kis ember,
nagy kalapjával köszönget Neked,
már messziről integet,
pipája füstöt ereget,
kéménye meleget sejtet.
Ha mindezeket megtetted,
másnak is megcselekedted,
Kalákában segítetted,
építgetted a Hont,
mely mindenhonnan hazavonz,
elkészült a remeked,
lesz időd foglalkozni magaddal,
magasba emelheted a lelked.
Ez mindvégig marasztal,
elhalmoz malaszttal,
Jótetteidért a teremtő
égig magasztal.
2020.
szeptember 04.
___
NAGY VENDEL: Oknyomozó
riport
Felépült
végre a ház
Kis ideig
büszkén állt,
Majd
meggondolta magát.
Egy
szép napon összedőlt
S az emberek
értetlenül
Nézték
szétomlott falát.
Kutatták az
okát, hogy
Mi okozhatta
a tragédiát.
Ki a
felelős? Talány!
Kéne egy
bűnbak talán!
S
kihallgatták a nyomozók
Az összes
alkotót.
- Az én
vállamon volt az egész.
Mondta az
alap.
-Reggeltől
estig nyomtak a falak.
Csak
legvégén került fejemre a kalap.
-Én a
társaimmal összefogtam.
Szólt a
tégla.
- Egy
darabig kitartottam,
Hogy
kerüljük a bajt el.
Mondta a
malter.
- Én a tetőt
tartottam.
Vallotta a
gerenda
- Az
egésznek színt adtam,
Bár nem én
voltam az ész.
Nyilatkozta
a mész.
S a cement,
hogy senki
A hibát reá
ne foghassa,
Szemlesütve
azt mondotta:
- A szomszéd
ház az alibim:
Bizonyítottan
ott sem voltam.
Engem mindenhonnan
kiloptak.
Felelősök
mindig vannak
Csak sokszor
elbújnak
Más mögé.
Itt a
felelősség
A meg sem
hallgatott
Kőműveseké!
2006, május
___
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: AZ ÖRÖKKÉ
VALÓ ÁLLANDÓSÁG
Az örökké
változó állandóság,
nem feltétlenül ellentmondás.
Minden
éjszaka,
ha látod a sok csillagot,
alattuk a Hold
hideg ezüstje ragyog,
reggeli arany fényében
keresheted a Napot,
ébreszt melegedő hajnalon,
azt gondolod,
mindíg ugyanott ragyog,
pedíg ők azok,
akik soha nem állnak ott,
az úton száguldó örök vándorok,
követik a táguló Univerzumot.
Sokan azt
vallják,
az Ember, a majomtól származik,
másokban cáfolja ezt a hit,
talán egy úton indultak el,
sorsuk kétfelé nyílt,
másfelé terelte őket az evolúció,
vagy a teremtésbe vetett hit,
miért nem lesz ma is majomból Ember?
Állandóságot mutat
a ma is müködő világ,
pedig folyton folyvást változik.
Tudósaink
váltig azt állítják,
ma már tudjuk,
hamis ez a tézis,
ma úgy tudjuk,
ez a helyes hipotézis.
Mindenki oly bizonytalan,
néha megcáfolom magam magam.
Materiális,
vagy teremtett e a világ?
okos emberek bőszen vitatják,
évezredek óta nem találják
megnyugtatóan
a dolgok nyitját,
milliók életébe került
ez a bizonytalanság.
Ne legyél önzően ledér,
az Ember nem csak fehér,
gazdag, és szegény.
Sok mindenre
rácáfol
a fejlődő tudomány,
és a rácsodálkozás,
folyton változik az örök állandóság.
Csak az idő
mozdul
lassú bizonyossággal előre,
évmilliárdok maradnak le tőle,
évmilliók futnak előtte.
Fogadd el
tőlem
ezt a filozófiát,
akkor majd csodákat látsz,
örök időkre.
2020. szeptember 20. ******************** 9. FANTÁZIA
REGÉNYSOROZAT KISS ANIKÓ,
ÉS KISS ERIKA: AZ ELÁTKOZOTT HABÓ (10. fejezet.
1.rész)
Az
Elátkozott Harcos
Deren egy újabb árnyszörnyet vágott le, miközben az ájult Trant tartotta
szorosan bal vállán, aki úgy lógott rajta, mint egy rongybaba. Egyre több
árnyszörny jött elé, és egyedül alig bírta visszatartani őket. Tran még mindig
nem tért magához, és így senki sem volt, aki segíthetett volna neki. Deren
szorult helyzetbe került.
Két újabb árnyszörny támadt ismét a fiatal
fejvadászra, amikor két nyílvessző fúródott a torkukba. Deren megfordult, és
meglátta Kahint, aki kifeszített íjjal állt, és egy újabb nyilat lőtt ki. Ahogy
látta, semmi baj nem történt vele; kivéve talán azt a sebet, ami a combján
volt, ami bár nem volt súlyos, de vér szivárgott belőle. Megkönnyebbült, hogy
viszontláthatta társát.
- Kahin – mondta Deren. – Örülök, hogy
látlak.
Kahin odalépett Derenhez, hogy szemügyre
vegye Trant.
- Megsérült? – kérdezte a fiatal
fejvadásztól, ki az ájult habóra emelte tekintetét.
- Csupán csak elájult – felelte, miközben
Tran sápadt arcát figyelte. – De nem tudom, mikor fog felébredni. Azt hiszem,
túl nagy sokk érte szegényt.
Kahin a fiatal habót vizsgálta. Sápadtsága
kicsit aggasztotta őt. Olyan volt, mint akinek nagy félelmet kellett kiállnia.
Remélte, hogy Tran nem túl drága árat fizetett azért, amiért életében először
találkozott egy árnyszörnnyel.
- Reméljük, nem lesz baja – mondta
Derennek, majd felnézett, mikor egyre több árnyszörny vette körbe őket.
A két harcos fagyosan pillantott végig
rajtuk. Látszott a nyomorultakon, hogy kezükben érezték a győzelmet. Egy
pillanatra se rettentek meg attól, amikor Kahin felbukkant. Igaz, meglepte őket
a támadása, de egy percig sem tartottak tőle. Éles fogaik kivillantak fekete
szájukból, ahogy elvigyorodtak. Ki akarták élvezni áldozataik szenvedésének
minden pillanatát.
![](./index_files/kiss.aniko.erika.jpg)
Kiss Anikó és Kiss Erika
Kahin még egy ideig nézte az
árnyszörnyeket, végül lehunyta szemeit; arcán olyan érzés látszódott, amit
eddig Deren se látott tőle. Nem félelem volt ez, hanem túlzottan is nyugodt
kifejezés. Mint aki egyáltalán nem tart ellenfeleinek létszámától, mert valami
olyasmire készült, ami mindenképpen meghátrálásra fogja őket késztetni. Megfogta kardja markolatát, amit nyugodt eleganciával kezdett előhúzni.
- Hát jó – mondta Kahin higgadtan,
miközben előhúzta Fehér Holdat. – Nem terveztem, hogy ilyen hamar használni
fogom, de nincs más választásom.
Deren és az árnyszörnyek egyszerre néztek
rá csodálkozva. Nem értették, hogy a félvér herceg mire érthette ezt. Az
árnyszörnyek mocskos nyelvükön különböző szitkokat kezdtek el mondani, amit
Kahin nem értett; de úgy különösebben nem érdekelte, hogy mit mondhatnak ezek
az ocsmány férgek, csak a megfelelő pillanatra várt. Deren se értette, mire vár
egyáltalán. Na de hogy valamit kitalált, abban egészen biztos volt. Nem állna
ilyen nyugodtan, ha nem tervezne valamit.
Az árnyszörnyek egyszerre ugrottak
fel és támadtak Kahinra, aki csak erre várt. A másodperc törtrésze alatt
reagált, és Deren olyasmit látott meg, ami igazán meg lepte őt. Kahin kardjából
fehér láng csapott ki, és vette körbe kardjának élét. Deren rögtön rájött arra,
mit látott. Ez a Tűz Kardja volt, melyet eddig csak egyetlen lény tudott
használni, és az a valaki nem más volt, mint Thrandor, a tündék királya. Kahin
nyílván örökölhette tőle ezt a képességet. Egy biztos, nem hétköznapi láng az,
amit látott: Kahin a saját varázserejével kombinálta, hogy még hatékonyabban
tudja elpusztítani az árnyszörnyeket. Mikor a huszadik árnyszörny is holtan
esett össze, a többi rémülten látta be, hogy ez ellen a hatalom ellen nincs
esélyük. Ha tovább folytatják a harcot, akkor mind meg fognak halni. Nem volt
hát más választásuk.
Rémülten és gyáván futamodtak meg.
Féltették a szánalmas életüket, s többé nem tértek vissza. Kahin hosszú
másodpercekig figyelte a környéket, hátha újabb ellenség fog majd felbukkanni,
de nem kellett aggódnia: senki se tartózkodott a közelükben. Megszüntette hát a
Tűz Kardját, majd visszacsúsztatta helyére kardját. Deren elismerően nézett rá.
- Ki hitte volna, hogy te is képes vagy
használni a Tűz Kardját – mondta Deren. – A fehér lángot nem könnyű használni,
hiszen nem is evilági láng. Hát még akaratod szerint irányítani, milyen nehéz.
- Még most sem tökéletes – felelte Kahin,
miközben átvette Derentől Trant, hogy megvizsgálhassa. – Még mindig csak
tanulom.
- Igazán? Pedig nekem tényleg úgy tűnt,
hogy mesterien bánsz vele.
- Egy halandó másképpen lássa ezt, mint
egy félvér tünde – válaszolta Kahin, és egyre csak Trant vizsgálta; Derennek
feltűnt, milyen komor volt az arca.
- Meg tudod gyógyítani? – kérdezte a
fiatal fejvadász aggódva. – Nyílván tanultál tünde-gyógyítást.
- Egynéhányat igen. De aki igazán ért a
gyógyításhoz, az a húgom, Mirwen. Ő tudná, mit kéne tennie, én viszont nem
sokat tehetek érte. Az elméje sérült meg, és én azt nem tudom meggyógyítani.
Meg kell keresnünk Mellont. Csak ő segíthet rajta.
- Jó, de merre lehet?
- Talán nem érzed? Nem mi vagyunk az
egyetlenek, akiket megtámadtak. A többiek is harcolnak. Hatalmas vérszomj
keveredik a levegőben.
- Akkor talán segítenünk kellene, nem?
- Úgy, hogy közben Tran megsebesült?
- De hát, ha megtaláljuk a többieket,
akkor is harcolni fogunk, nem?
- Talán – válaszolta Kahin, majd
visszaadta Derennek a habót. – De ezt csak akkor tudjuk meg, ha megtaláljuk
őket. Gyerünk! Egy percet sem vesztegethetünk tovább!
Deren egyetértően bólintott, majd
mindketten elindultak. Minél hamarabb találják meg Mellont, annál jobb lesz
Trannak. Remélték, tud rajta segíteni.
A köd egyre sűrűbben ölelte körül Sadokot
és Kraint, akik még mindig egyhelyben álltak és egymást védelmezték. Néhány
vágás is látszódott rajtuk, de szerencsére ezek a sebek nem voltak olyan
mélyek, mert amikor a Köd Király megtámadta őket, sikeresen kikerülték
támadásait, és vissza tudtak támadni. Most sem volt ez másképpen. Krain érezte,
hogy megvágta a nyomorultat. Lehet, nem látta őt, de támadásai alapján megtudja
állapítani, hol lehet éppen, és aszerint támadott ő is. Vér folyt végig arcán,
kék szemében vad tűz égett, ahogy a ködöt nézte.
- Nyomorult – mondta Krain megvetően. –
Visszavonult megint. Pedig éreztem, sikerült megvágnom. Egyre kiszámíthatóbbak
a támadásai.
- Lehet, de ezt sokáig akkor se bírjuk –
mondta Sadok. – Ő lát minket, de mi nem látjuk őt. És bár már meg tudjuk
sebezni, mi sokkal több sérülést szerzünk be. Ki kell találnunk valamit, még
mielőtt végez velünk.
Krain elmosolyodott. Igaza volt a kis
vakarcsnak, de most az egyszer sikerült eltalálnia a gondolatait. Merthogy ő
már kitalált valamit, mielőtt Sadok ezt javasolta volna. Kockázatos lesz, de
más választásuk nem volt. Ha most nem sikerül elkapniuk, akkor biztosan nem
fognak életben maradni.
- Nem kell aggódnod – mondta Krain, mire
Sadok hátrapillantott. – Már kitaláltam valamit. Csak jöjjön közelebb ez a féreg.
Garantáltan meg fogom lepni.
Sadok nem tudta, mire értheti ezt.
Kíváncsi volt arra, hogy mit találhatott ki, de nem merte megkérdezni. Nem
szabad elárulnia magát, különben nem tudja meglepni a Köd Királyt. Krain maga
elé tartotta kardját. Bízott abban, hogy a Köd Király ezúttal is őt fogja
megtámadni. Nem véletlenül mondta el Sadoknak, hogy kitalált valamit. Ezzel is
fel akarta hívni magára a figyelmét. Mert azt akarta, hogy őt támadja meg Sadok
helyett, és így biztosan sikerül elkapnia. A Köd Király nem fog kockázatot
vállalni; legalábbis remélte, hogy így lesz.
És jól sejtette. A Köd Király, amint
meghallotta, hogy a törp-király kitervelt ellene valamit, azonnal nekitámadt.
Kockázatot nem akart vállalni, és ezért el akarta pusztítani őt. Szerencsére
Krain megérezte közeledtét, ezért nem tudott halálos sebet ejtenie rajta, csak
a vállát döfte át, de a törp-király csak erre az alkalomra várt. Megfogta a Köd
Király kardot szorító kezét, és végre sikerült meglátnia igazi valóját. Krain a
csuklyás arcba nézett, és gúnyosan elmosolyodott, mikor látta annak meglepett
kifejezését.
- Egész emberi arcod van – mondta Karin. –
Talán azért látlak, mert hozzád érek?
Nem várt választ, mert abban a
pillanatban, végigvágott kardjával a Köd Királyon, aki hátraugrott; kardját
kirántotta a törp-király vállából, aki nem is érezte a fájdalmat. Mámorító
érzés lett úrrá rajta, amiért sikerült megsebeznie ellenfelét. A Köd Király
gyűlölettel nézett rá, kezét pedig a sebére szorította. Átkozott! – gondolta
magában. Hogyan sikerülhetett megsebeznie? Eddig ez még senkinek sem sikerült.
Vajon hogy csinálta? Amikor megtámadta, biztos volt benne, hogy nem látja őt;
de akkor mi módon védte ki a támadását és sikerült megsebeznie? Úgy tűnik,
alaposan alábecsülte ezt a törpöt. Ha nem végez vele azonnal, akkor ő fogja
megölni őt. Veszélyes ellenfél volt, és ez egy cseppet se tetszett neki. A
saját testét használta pajzsnak, miközben kerülte a kritikuspontokat. Ez nagyon
nem jó. A nyomorult, kezd rájönni képességének a gyengepontjára.
- Jól gondold meg, hogy mit fogsz tenni –
hallotta meg Krain hangját. – Mert, ha legközelebb is engem támadsz meg,
készülj fel arra, hogy ezúttal a fejedet fogom célba venni.
A Köd Király összeszorította fogát. Nem
tudta, mit tegyen. Sebe lüktetett és vérzett. Szívesen végzett volna Krainnal,
de ha megtámadja, biztosan megölte volna. Valami mást kell kitalálnia. Talán
előbb a habóval kéne foglalkoznia. Ő még kevésbé jött arra rá, hogyan harcoljon
vele szemben; és ha elkapja, azzal talán a törpöt is sikerül összezavarnia. Nem
is gondolkodott sokáig, és hamarosan Sadokot támadta meg. Kardjával majdnem
sikerült elérnie, mikor egyszer csak valami füst vágódott elébe, amitől szája
elé kapta kezét, és a füst rögtön marni kezdte a szemét. Hátraugrott és a ködbe
bámult. Ezt nem a törp tette; valaki más támadta meg. Na de vajon ki? Eddig még
csak fel se tűnt a jelenléte.
- Szóval, képes vagy a ködöt irányítani? –
hallottak meg mindannyian egy hangot, mely Krain és Sadok számára nagyin
ismerős volt: Erethon hangja volt.
A Köd Király az előtte megálló magas
alakra nézett. Úgy tűnt neki, hogy ez a férfi nagyon is jól látta őt.
- Elismerem, jó képesség. De a valóságban
annyira vagy erős, mint a szánalmas ködöd. Ugye így van?
A Köd Királynak nem tetszett ez a
magabiztos beszéd. Nem úgy tűnt, hogy ez a férfi tartott volna tőle, sőt,
mintha látta volna; pontosan tudta, hol áll, és azt is, hogy őt nézi. Ki lehet
ez a férfi? Próbaképpen egy lépést tett oldalra, és döbbenten látta, hogy a
férfi is ugyanezt tette; végig rajta tartotta a szemét, és ez rossz érzéssel
töltött el. Ez nem jelentett semmi jót. Még nem találkozott olyan ellenféllel,
aki képes volt látni őt abban a ködben, amit ő idézett meg.
- Most arra gondolsz, hogyan érzékelhetlek
téged ebben a ködben, igaz? – kérdezte Erethon gúnyosan. – Elismerem, nem
látlak, de hallak téged és a szagodat is érzem.
- Mi? – kérdezte a Köd Király úgy, mint
aki nem érti azt, amit Erethon mondott.
- Hozzá vagyok szokva a látás nélküli
harchoz. Nem kell látnom téged ahhoz, hogy elkapjalak. Ha elveszik a látásodat,
marad más, amivel érzékelheted az ellenfeledet. Bérgyilkosként ez volt az egyik
tanulság, amit meg kellett tanulnom. Aki nem képes vakon harcolni, abból nem
lesz jó bérgyilkos.
- És azt gondolod, ez elég lesz ellenem? –
kérdezte a Köd Király.
- Akár ennyi is elég – mondta Erethon
nyugodt hangon, majd felpattintotta annak a tégelynek a tetejét, amit a kezében
tartott. – Mert miközben én tisztában vagyok a te képességeddel, addig te nem
tudod, hogy én mire vagyok valójában képes. – A bérgyilkos társai felé nézett.
- Krain, Sadok, csukjátok be a szemeteket, és nehogy levegőt vegyetek.
Krain és Sadok nem kérdezett semmit sem,
pontosan azt tették, amit Erethon mondott; tudták, mire készül, hiszen jól
ismerték Erethon képességét. Tudták, hogy az egyik mérgével akarja megölni a
Köd Királyt. Nem sok kellett ahhoz, hogy Erethon mérge hasson; amint a Köd
Király szervezetébe jutott, mérhetetlen fájdalom töltötte el testét. Még csak
nem is számított arra, hogy ellenfele méreget fog használni ellene. A méreg
olyan erős volt, hogy azonnal végzett vele. Amikor a Köd Király meghalt, a köd
rögtön elkezdett szertefoszlani; és amint ez megtörtént, Krain és Sadok
megkönnyebbülve lélegzett fel. Kezdett elegük, lenni a ködből. Szerencse, hogy
Erethon megtalálta őket. Még éppen idejében érkezett a segítségükre.
- Örülök, hogy látlak, Erethon – mondta
Sadok, mikor a bérgyilkos hozzájuk lépett. – Nem számítottunk rád.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy
sikerült megtalálnotok Kahint – mondta Krain, aki a vállán lévő sebet
szorította el.
- Mellon megérezte, hogy bajba jutottatok
– felelte Erethon. – Elindultunk, hogy segítsünk nektek. Kahint is megérezte,
aki Derenhez és Tranhoz sietett, hogy segítsen nekik.
- Kahin életben van? – kérdezte Krain.
- Amennyire Mellon meg tudta állapítani,
igen. Na de hogy megsérült-e, azt nem tudom. Csak a jelenlétét érezte meg, és
azt, hogy éppen Derenhez és Tranhoz tartott. Valószínűleg már segített is
nekik.
Krain megkönnyebbült. Neki ez a hír bőven
elég volt. Örült, hogy unokaöccsének nem esett semmi baja. Sikerült életben
maradnia.
- És Mellon? – kérdezte Sadok. – Ő hol
van?
- Ő elment segíteni Somának, Éhonnak és
Dwannak. Valószínűleg Kahin, Deren és Tran is odatartanak.
- Reméljük, hogy így van – felelte Sadok,
majd Krainra nézett. – Hogy vagy? Súlyos a sebed?
- Volt már rosszabb is – válaszolta Krain,
és sápadt arcán verejték csillogott. – De azért nem ártana ellátni, mielőtt
tovább indulunk.
- Nem kell ellátnunk – mondta Sadok. – Van
nálam valami, ami azonnal meg fogja gyógyítani.
Krain és Erethon érdeklődve nézett
Sadokra, aki elővette kulacsát, melyben még mindig őrizte az Erdő Szellemének
értékes ajándékát. Az Élet Vize biztosan segíteni fog begyógyítani Krain sebét.
- Ez az Élet Vize – mondta Sadok. – Az
Erdő Szelleme adta ajándékba azzal a célzattal, hogy bármelyikkőtök sebét
begyógyítsam. Te leszel az első, aki inni fog belőle.
Odanyújtotta kulacsát a törp-királynak,
aki elvette tőle azt, majd szájához emelte és ivott belőle egy kortyot.
Kíváncsian várták, hogy mi lesz a hatása. Krain hirtelen melegséget érzett a
sebénél. Kíváncsian pillantott oda, akárcsak Sadok és Erethon, és látták, Krain
sebét valami fény borította be, mely úgy ragyogott, akár az élet. Aztán olyasmi
történt, ami igazán megdöbbentette a három bajtársat: ilyesmit még életükben
nem láttak. Krain sebe nyomtalanul eltűnt; még csak heg sem maradt utána. Krain
csodálkozva tapogatta vállát, majd próbálgatta, de nem érzett fájdalmat. Az
Élet Vize nyom nélkül eltűntette a sebét.
- Hihetetlen – mondta Erethon. – Ilyesmit
még sosem láttam. Az Élet Vize tényleg képes minden fajta sérülést
begyógyítani. Az Erdő Szelleme igen értékes ajándékkal jutalmazott meg téged,
Sadok.
- Ezért is kell takarékoskodnunk vele –
felelte Sadok, miközben maga is ivott egy kortyot az Élet Vizéből, és az ő
sebei is begyógyultak. – Csak a legsúlyosabb sebeknél kell használnunk.
- Amíg ebben az erdőben leszünk, lesznek
még ennél is súlyosabb sérüléseink – mondta Krain komoran.
- Nem hinném, hogy az ellenség
megpróbálkozna ismét megtámadni minket – válaszolta Sadok. – Biztosan
értesültek már arról, hogy sikerült végeznünk a Fekete-erdő egyik legerősebb
harcosával. Ezek után nem fognak, vagy nem mernek újabb harcba bocsátkozni
velünk.
- Lehet – felelte Krain. – De a harcnak még
nincs vége. Mi legyőztük az ellenségünket, de a többiek még nem. Biztos vagyok
benne, hogy az ő harcuk még nem ért véget.
- Akkor induljunk el azonnal – javasolta
Erethon. – Minél hamarabb találjuk meg őket, annál hamarabb tudunk segíteni
nekik.
Sadok és Krain egyetértettek a
bérgyilkossal; hamar összeszedték magukat, majd útra keltek, hogy megkeressék
barátaikat. Vissza se pillantottak a halott Köd Királyra, kinek teste
szétfoszlott, mintha az is ködből lett volna, és összevegyült az erdő gonosz
sötétségével. Semmi se hallatszott immár.
Éhon hátraugrott a Fekete Özvegy újabb
támadása elől, majd nekirontott, és sikerült megvágnia lábát, melyből bűzös vér
tört elő. Dwan egyre jobban beleélte magát a harcba. Élvezte, hogy egy erős ellenféllel
harcolhatott; éppen ezért egyre nagyobb hévvel támadott. Soma is állta a sarat,
még ha ő maga egy kicsivel fáradtabb is volt társainál, de azért hősiesen
küzdött. Ez volt életének egyik legveszélyesebb harca; nem maradhat alul,
küzdenie kell, amíg csak bírja erővel.
A Fekete Özvegy ismét nekirontott a három
bajtársnak. Gonosz szemeiben izzó gyűlölet égett, miközben Éhont vette célba,
ki előrántotta egyik rejtett kését, amit a Fekete Özvegy felé dobott, eltalálva
ezáltal az egyik szemét, mitől az ocsmány dög fájdalmasan felkiáltott.
Váratlanul érte a törp merészsége, ami
akkora haraggal töltötte el a lelkét, mint még soha. Ez a törp-fattyú
megvakította az egyik gyönyörű szemét, amit nem hagyhatott megtorlás nélkül.
Gyűlölködve nézett rá Éhonra, majd feléje kezdett el rohanni, de nem érte el a
törp-herceget, mert abban a pillanatban Dwan elébe termett, és fejszéjével
levágta az egyik lábát, minek vérző csonkjából orrfacsaró zöldes vér csöpögött
a földre.
A fájdalom csak növelte a Fekete Özvegy
gonoszságát és haragját. Kezdte unni, amiért egyszer sem sikerült megsebeznie
ellenfeleit, miközben azok egyre súlyosabb sebeket ejtettek gyönyörű testén.
Ideje lenne végre véget vetni ennek a harcnak, és komolyan megleckéztetni
ezeket a törp-fattyakat.
Dühtől izzó szemeit Soma felé fordította,
ki ott állt előtte, kivont karddal a kezében, és figyelte mindenegyes
mozdulatát, hogy még idejében meg tudja védeni magát tőle.
Éhon követte az Özvegy pillantását.
Szemeiben aggodalmas felismerés kezdett el csillogni, mikor rájött, mire készül
az ocsmány bestia. Azonnal a Fekete Özvegy után vetette magát, ki egyből Soma
felé kezdett el iramodni, mivel úgy gondolta, hogy a habo a leggyengébb harcos
közöttük; és ha elkapja, akkor olyan fájdalomban részesíti a törpöket, mint
amilyenben ők részesítették, mikor elvették egyik szemének világát.
Már majdnem sikerült elérnie Somát, mikor
egyszer csak Éhon fölugrott a levegőbe, egyenesen a Fekete Özvegy fölé, ki
egyre csak Somával volt elfoglalva, és nem vette észre azt a közeledő veszélyt,
ami hamarosan a vesztét okozta.
Éhon egy elegáns szaltót csinált a
levegőben, miközben az egyik lábát kinyújtotta, majd igyekezett úgy kiszámítani
az esését, hogy a lehető legpontosabban találja telibe az Özvegy testét.
A Fekete Özvegy megállt egy pillanatra.
Nem értette, mi az a veszélyérzet, ami hirtelen elkapta őt, de már nem volt
ideje gondolkodnia ezen. Akkora erő találta telibe, ami azonnal kioltott belőle
minden életet, és összezúzott testtel ott feküdt a földön, szemeiből pedig
kihunyt minden fény és értelem.
Soma rémült csodálattal nézett Éhonra, ki
továbbra is ott állt az Özvegy testén, és hidegen nézett le a bestiára. Most
tudatosult benne, hogy az, amit az előbb látott, az Éhon valódi képessége, amit
az apján kívül nem láthatott senki más. Képes volt akkora erővel rátaposni
másokra, hogy az könnyen az ellenfele életébe került. Nem is szerette használni
ezt a képességet, mert veszélyes volt, és könnyen megölt vele másokat. Csak
kivételes alkalmakkor szokta alkalmazni, de akkor is csak ritkán, főleg mikor
már nem volt más választása.
Dwan csodálkozva nézett fiatal társára;
most először látta tőle ezt a képességet, és alaposan meglepte annak mértéke és
brutalitása. Még szerencse, hogy nem állt le vele komolyabban harcolni,
különben jócskán megjárta volna. Krain jól kiképezte a fiát, az biztos.
Éhon közelebb lépett Somához, majd
szemügyre vette, hogy megállapítsa, van-e sérülés rajta; de ahogy elnézte, nem
volt rajta egy karcolás se. Kivéve talán azt a sebet, ami az arcán volt, de ezt
leszámítva más sérülése nem volt. Még idejében sikerült megvédenie.
- Örülök, hogy nem esett bajod – mondta
Éhon Somának. – Jól harcoltál.
Soma zavartan sütötte le szemét.
- Igyekeztem jó lenni – válaszolta. – De
mi volt ez, amit láttam tőled? Hogyan voltál képes egyetlen rúgással végezni
vele?
- Ez is Drain vérvonalához köthető. Erre
is egyedül ő volt képes, és nem csak a gyorsaságra. Kivételes képesség, amit
hosszú évekig gyakorolnia kell annak, aki képes használni ezt az adottságot.
Bár nemigen szeretem használni. Ronda egy képesség, amivel nem szabad csakúgy
visszaélni. Alkalmazni is csak akkor szoktam, ha nincs más választásom.
Soma bólintott. Nem is gondolta volna,
hogy a törpök ilyesmire is képesek voltak. Ha eddig azt gondolta, hogy törpök
milyen érdekesek tudnak lenni, akkor rá kellett jönnie, hogy nem csupán
érdekesek, hanem egyenesen lenyűgözőek voltak. Krain a gyorsaság mestere volt;
Dwan a kitartás és a rendkívüli bátorság használója; Kahin a fürgeség és a
pontosság alkalmazója; Éhon pedig a nagy fizikai erő mestere volt. Mindegyik
képesség lenyűgöző volt a maga nemében. Szerencse, hogy ők négyen csatlakoztak
Sadokhoz. Így több esélyük lesz legyőzni Srant, ha Krainékhoz hasonló harcosok
lépnek velük szövetségre. Soma őszintén hitt ebben.
Mozgolódásra lettek figyelmesek, mire
mindannyian megszorították fegyvereik markolatát, és várták, hogy az ellenség
kilépjen a fák közül, de legnagyobb döbbenetükre Mellon volt az, aki felbukkant
előttük. Nem könnyebbültek meg azonnal. Ez a Fekete-erdő birodalma volt, ahol
sok gonosz lény élt. Lehet, egyikük felvette a mágus alakját, és így próbál meg
a közelükbe jutni. Óvatosnak kell lenniük. Addig nem szabad elhinniük, hogy ő
Mellon, amíg ki nem derítik, hogy tényleg ő az.
- Állj! – szólt oda az öreg mágusnak Éhon.
– Egy lépést se tovább!
Mellon megállt, és a három bajtársra
nézett, akik ellenségesen figyelték őt.
- Nem kell aggódnod, Éhon – mondta Mellon.
– Én nem vagyok ellenség.
- Ki tudja? – válaszolta Éhon hűvösen. –
Akár Mellon vagy, akár nem, ki fogom deríteni.
- És azt mégis, hogyan akarod? – kérdezte
a mágus szórakozottan.
- Tégy valamit, amit egyedül Mellon
szokott megtenni. Valamit, ami elárulja valódi kilétedet.
Mellon elmosolyodott, de nem állt ellent a
fiatal törp-herceg parancsának. Maga elé helyezte botját, majd lehunyta
szemeit, és mindhármuk ámulatára, teste fiatalodni kezdett. Mikor
megfiatalította magát, Soma azonnal rájött, hogy ő tényleg Mellon volt; kivéve
Éhon és Dwan, mivel ők még nem látták tőle ezt a varázslatot. Fenyegetően
emelték fel fegyvereiket, de Soma megállította őket.
- Várjatok! – mondta Soma. – Ő tényleg
Mellon. Láttam már tőle ezt a varázslatot. Tényleg képes megfiatalítani magát.
Éhon és Dwan a habóra néztek; bár egy
kissé kétkedve, de hittek társuknak.
- Örülök, hogy még emlékszel erre a
varázslatomra, Soma fiam – mondta Mellon visszaváltozva. – Ezt a képességemet
csak azok ismerik, akik látták már ezt tőlem. Rajtad kívül csak Sadok, Erethon,
Tran és Deren tudja, hogy képes vagyok megfiatalítani magamat.
- Még szerencse, hogy Soma ezt tudja, mert
akkor alaposan megjártad volna – mondta Dwan, de hangjában megkönnyebbülés is
vegyült.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy
megtaláltad Kahint, igaz? – kérdezte Éhon.
- Nem éppen. Bár tudom, életben van, és
hogy Derennel együtt éppen felénk tart. Trant is érzem, de őt csak halványan.
Valószínűleg megsérülhetett.
- Megsérült? – kérdezte Soma rémülten,
majd el akart indulni, de a mágus visszatartotta.
- Nyugalom – mondta Mellon. – Hamarosan
megérkeznek ők is.
- Szóval Kahin életben van? – kérdezte
Éhon. – És apámmal és Sadokkal mi van? Róluk mi hír?
- Ő és Sadok összeakadtak a Köd Királlyal,
a Fekete-erdő egyik legveszélyesebb lakójával. Elküldtem hozzájuk Erethont,
hogy segítsen nekik. Én magam pedig eljöttem hozzátok, hogy nektek segítsek. De
amint látom, már nincs is szükség erre.
Hamarosan újabb alakok jöttek elő a fák
közül. Mindenki megkönnyebbülésére Kahin és Deren volt az; a fiatal fejvadász
karjában tartotta az eszméletlen Trant. Éhon elmosolyodott, mikor meglátta
Kahint. Úgy tűnt, semmi baja nem esett, leszámítva azt a sebet, ami a combján
volt. Éhon ezt roppant különösnek találta. Valaki megsebezte Kahint? Ez eddig
csak két személynek sikerült, mivel Kahint nem lehetett csakúgy megsebezni.
Azonban Tran igen súlyos állapotban volt. Arca teljesen sápadt volt, úgy tűnt,
mintha halott lenne. Soma aggódva rohant Derenhez és nézett fel
unokatestvérére.
- Nem néz ki valami jól – mondta Mellon,
és Derenhez lépett. – Mi történt vele? Sérülés nem látszik rajta.
- Csak az elméje sérült meg – mondta
Kahin. – Nem tudom meggyógyítani. Te talán tudsz rajta segíteni.
- Talán – felelte Mellon, és átvette
Derentől az eszméletlen habót, majd leült vele a földre.
Alaposan vizsgálni kezdte, míg a többiek
körbeállták és figyelték, mit csinál. Soma egész testében reszketett, és végig
azon izgult, hogy Mellonnak sikerüljön meggyógyítania Trant. A mágus arca
néhány másodpercig feszült maradt, ahogy Trant vizsgálta: végül
elmosolyodott.
- Menni fog ez – mondta derűs hangon, majd
kezét, a fiatal habo fejére tette, és varázsigéket kezdett el mondani.
Egy ideig semmi se történt, majd egyszer
csak látták, hogy Tran arcába kezd visszatérni az élet és a szín. Tran szemhéja
megrebbent, mikor ébredezni kezdett. Majd felnyitotta szemét, és egy pillanatra
üresen nézett maga elé, aztán erőt merített, és lassan felült. Soma
megkönnyebbülten lélegzett fel, majd magához ölelte Trant, aki értetlenül
nézett maga elé. Nem emlékezett arra, hogy mi történt.
- Hol vagyok? – kérdezte Tran halkan, mire
Soma elhúzódott tőle.
- Barátok között – mondta Soma. – Hogy
érzed magad?
- Fáradtan – felelte Tran. – Mintha
egyhetes mély álomból ébrednék. Bár nem hiszem, hogy tudom, milyen egy hétig
aludni.
- Meg fog gyógyulni – mondta Mellon
mosolyogva. – Ez már a régi Tran beszéde.
- Szerencsés vagy, kölyök – mondta Dwan. –
Egyáltalán mi történt veled?
- Ha én azt tudnám – válaszolta Tran. –
Nem emlékszem semmire se.
- Talán jobb is így – felelte Deren. – Így
legalább nem fog kínozni téged annak az emléke, ami veled történt.
- De mégis, mi történt? – kérdezte Soma. –
Titeket is megtámadtak?
- Néhány árnyszörny volt – mondta Deren. –
Tranon egyre jobban eluralkodott a Fekete-erdő gonosz hatalma; ezért is nem
tudta megvédeni magát a rá leselkedő veszélytől. Egy ideig sikerült megvédenem,
de egyre több árnyszörny bukkant fel. Ha Kahin nem segített volna, mindketten
halottak lennénk. Még szerencse, hogy képes irányítani a fehér tűz hatalmát.
- Fehér tűz? – kérdezte Tran érdeklődve. –
Az meg mi?
- Egy hatalmas erejű láng, amit csak olyan
lények képesek használni, akik rendkívüli varázserővel bírnak – válaszolta
Deren tanítványának. – A halandók világában nem létezik. Ahhoz, hogy valaki
használni tudja, a saját varázserejét kell csaléteknek használnia, hogy
megidézhesse és alkalmazhassa, mindezt úgy, hogy valami tárgyba gyűjti az
erejét. Erre persze az a kard a legalkalmasabb, amit Kahin oldalán látsz. A
tünde-kardok képesek magukba gyűjteni e láng lenyűgöző erejét.
- Hiszen ez csodálatos! – mondta Tran
fellelkesülve, habár még mindig nem értette, mi is valójában az a képesség,
amit Kahin használt, hogy megmentse Deren és az ő életét.
Soma megforgatta szemeit. Dwan csak
szárazon mosolygott.
- Úgy tűnik, a kis vakarcs kezd egyre
jobban lenni – mondta gúnyosan, mire Tran ráemelte felháborodott pillantását,
de Mellon szerencsére közbeszólt, különben ki tudja, hová fajultak volna a
dolgok.
- Az a fő, hogy éltek – felelte Mellon. –
És örülök annak, hogy te is életben maradtál, Kahin. Igen alattomos ellenfelet
fogtál ki magadnak.
- Csak egy szánalmas alakváltó volt –
nézett félre Kahin, és szemében undor és megvetés fénylett. - Megpróbált az
érzéseimmel szórakozni, és ezért drágán megfizetett. Ő az, aki holtan fekszik,
és nem én.
- Ő volt, aki megsebzett? – kérdezte Éhon.
- Nem, magamnak csináltam, hogy a
fájdalommal megtörjem az illúzióját. De nem kell aggódnod, nem olyan súlyos.
- Viszont nem ártana bekötözni és ellátni,
nehogy elfertőződjön.
- Ahogy akarod – hagyta helyben Kahin
unokatestvére válaszát, majd ő maga is leült a földre, és hagyta, hogy Éhon
ellássa őt; a többiek pedig várták, hogy Sadok, Krain és Erethon is
megérkezzen.
Amíg várakoztak, mindent elmondtak
egymásnak arról, hogy mi történt velük, miután szétválasztották őket egymástól.
Talán két órát, ha várakoztak, mire Sadok, Krain és Erethon visszatértek
hozzájuk. Mindannyian megkönnyebbültek egymásnak, amint meglátták a másikat és
megbizonyosodtak arról, hogy mindenki épségben van. Krain mérhetetlen örömöt
érzett, amiért látta, fia és Kahin életben vannak; pedig biztos volt abban,
hogy ők is kemény csatán vannak túl. Erről már akkor meggyőződött, amikor
meglátta a Fekete Özvegy holttestét, és rögtön tudta, hogy csakis Éhon lehetett
az, aki végzett vele.
Soma örömmel rohant oda Sadokhoz és ölelte
magához, ami egy kissé meglepte az idősebb habót, de azért viszonozta a fiatal
habo ölelését, majd elhúzódott tőle, hogy alaposan megnézze magának.
- Nem látszik rajtad, hogy megsérültél
volna – mondta Sadok. – Kivéve talán az arcodon, de ez nem tűnik túl vészesnek.
- Rajtad se látszik, hogy egy komoly
csatán vagy túl – felelte Soma mosolyogva. – Pedig úgy hallottam Mellontól,
hogy egy igenveszélyes ellenféllel harcoltál, akit Köd Királynak hívnak.
- Miért? Ki az a Köd Király? – kérdezte
Tran, aki most először hallotta ezt a nevet.
- Tényleg kezdesz meggyógyulni – mondta
Kahin a fiatal habónak, és őszintén örült annak, hogy élénk vidámsága még a
régi volt. – Ha már ilyen élénk érdeklődést mutatsz.
- Hogyhogy meggyógyulni? – kérdezte Sadok,
és Tranra pillantott. – Megsérültél?
- Mindent a maga idején – mondta Mellon
barátjának. – Először is, pihenjetek meg, aztán mondjátok el, mi történt
veletek, és hogy miképpen győztétek le a Köd Királyt. Utána a mi történetünket
is elmeséljük.
Sadok, Krain és Erethon úgy tettek, ahogy
a mágus mondta nekik. Megpihentek egy kicsit, ettek is valamicskét; legalábbis
azt a kevéske élelmet, ami még megmaradt nekik, aztán mesélni kezdtek
egymásnak. Miután mindent elmondtak egymásnak, és miután Dwan abbahagyta a
zsörtölődést, mikor megtudta, Erethon hogyan győzte le a Köd Királyt, mély
hallgatás borult rájuk. Túléltek egy veszélyes és kimerítő csatát, ismét együtt
voltak, de mi lesz most ezután? Igen, folytatniuk kell a keresést. Meg kell
találniuk Deremirt, hiszen ezért jöttek ide valójában; és biztosan értesült már
az ittlétükről, na de akkor miért nem jött még elő? Egyáltalán nem kíváncsi
arra, hogy kik azok az idegenek, akik csak úgy bemerészkedtek az ő erdejébe?
- És most hogyan tovább? – törte meg a
csöndet Dwan. – Folytatjuk a keresést?
- Nincs más választásunk – felelte Sadok.
– Vissza nem fordulhatunk. Ezek után már nem.
- Gondolod, sikerül megtalálnunk Deremirt?
– kérdezte Soma. – Ez az erdő hatalmas. Ki tudja, mióta vagyunk már itt? Ennyi
idő alatt csak megtaláltuk volna.
- Nagyon is tisztában van azzal, hogy itt
vagyunk – mondta Mellon. – Az ő figyelmét se kerüli el az, ami a Fekete-erdőben
történik. Biztosan hallott arról, hogy végeztünk az erdő két legveszélyesebb
harcosával.
- Hamar terjednek itt a hírek, ha ezt
mondod – mondta Krain. – Arra számítasz, hogy felkeltettük az érdeklődését?
- Ami nyílván meg is történt – válaszolta
Deren. – Máskülönben Mellon nem beszélne így, ha nem eszerint volna.
- Mindenkiben van egy kis kíváncsiság –
mondta Mellon. – És ez alól Deremir se kivétel. Biztosan érdekli őt a kilétünk,
most hogy megmutattuk, mire vagyunk képesek. Mert már rájött arra, hogy nem
egyszerű harcosok vagyunk, akik meggondolatlanul tévedtek be a Fekete-erdőbe.
Tudja, célunk van ezzel. És el fog jönni hozzánk, hogy kiderítse, mi az.
- Olyan, mintha olvasnál a gondolataiban –
mondta Tran. – Ha már így tudod, mire gondolhat.
- Nem jársz messze az igazságtól –
válaszolta az öreg mágus. – Már azóta olvasok a gondolataiban, amióta beléptünk
ebbe az elátkozott erdőbe. Eleinte nem sokra tartott minket, és nem
foglalkozott velünk. De most már rájött arra, kik vagyunk.
- Örömmel halljuk ezt – mondta Krain. –
Akkor nincs más hátra, mint hogy szépen kivárjuk, amíg el nem jön hozzánk.
Igazán megkönnyíti a dolgunkat – ezt már gúnyos megvetéssel mondta.
- Persze, hogy kivárjuk – felelte Sadok. –
És hogy utána mi lesz? Azt majd meglátjuk. Egyelőre csak ki akarja deríteni a
célunkat. Ez még nem jelenti azt, hogy csatlakozni is fog hozzánk.
- Majd el fog dőlni ez is – mondta Mellon.
– Most mindenesetre próbáljunk meg aludni. Pihenjük ki harcunk fáradalmait. Ma
éjszaka biztonságban leszünk.
Mindenki azt tette, amit a mágus mondott.
Amúgy is olyan kimerültek voltak, hogy képtelenek voltak arra gondolni, hogy
meg fogják-e őket támadni, amíg alszanak. Így hát mindannyian nyugovóra tértek,
és az álom azonnal magával ragadta őket. Sadok arra ébredt, mintha valami
megreccsent volna a közelében. Szeme azonnal felnyílt és rögtön talpra
szökkent, miközben gyorsan előrántotta kardját. Fagyosan nézett abba az
irányba, ahonnan azt a fenyegető érzést érezte, mely egyre csak közeledett
hozzá. Ilyen fajta gonosz erőt csak egyszer érzett élete során, még ha nem is
volt olyan erős, mint az Övé. Tudta, ki volt az, aki közeledett hozzá és
felkészült a vele való találkozásra.
Megszorította kardja markolatát, mikor
meglátta a sötétségből előtűnő magas alakot. Barátai is megérezték a közelükben
ólálkodó veszélyt, mire mindannyian felébredtek és talpra szökkentek, miközben
előrántották fegyvereiket. És ekkor megláttak azt, akiért valójában eljöttek
ebbe az erdőbe. Végre szembe találták magukat Deremirrel, az Elátkozott
Harcossal.
Hogy milyennek találták őt? Mindenesetre
nem úgy nézett ki, mint amilyennek elképzelték. Majdnem úgy nézett ki, mint egy
átlagos ember, és akár még kellemesnek is mondhatták volna megjelenését, ha nem
érezték volna rajta azt a gonosz erőt, ami szörnyeteggé varázsolta őt.
Deremirnek szőke haja volt, mely kócosan hullott bele borostyán sárga szemébe.
Ruházata egyszerű volt, nem viselt páncélt, se láncinget; ami igazán különös
volt rajta, azok a gyolcskötések voltak, melyek egész karját befedték, és
amiket még a szája körül láttak, melyekkel éles fogait fedte be. A kötéseket
valamikor a tündék készítették neki, amivel elfedhette és elzárhatta gonosz
sebeit, miket egykor Sran okozott neki. Oldalán még mindig ott hordta régi
kardjait, miket Sötétpengének és Hasító Szárnynak hívták, melyekkel egykori
ellenségeit ölte meg. Éles karmokban végződő ujjai fekete vértől voltak
mocskosak: egy korábbi kobold áldozata vére volt ez.
Végre egymással szemben álltak. Deremir
kifejezéstelenül nézett végig az előtte álló harcosokon. Nem mutatott
érdeklődést, nem mintha elvárták volna, hogy érdeklődjön irántuk. Sadok ekkor
előrelépett, és megszólította Deremirt:
- Te lennél Deremir, az Elátkozott Harcos?
– kérdezte Sadok oly szigorúan, ami egyből felkeltette Deremir érdeklődését.
Végignézett az apró habón, és ekkor
észrevette rajta, hogy ő maga is Sran átkával van megsújtva. Ez aztán a különös
véletlen. Egy habo, akit maga Sran átkozott meg. Ez nem túl gyakran esett meg
egy habóval, hogy maga a Sötétség Ura átkozta meg. Ez csak egyetlen dolgot
jelenthet: maga Sadok állhat előtte, aki legyőzte Srant. Csak őt átkozhatta meg
a Sötétség Fejedelme.
- Szép kis átokkal sújtottak téged –
szólalt meg végre Deremir, és Sadoknak szeme se rezdült meg, mikor ezt mondta
neki. – Nem lesz könnyű megszabadulnod tőle. Már, ha tudnál.
- Miért? Te talán meg tudsz szabadulni a
téged sújtó átoktól? Akit Sran egyszer megátkozott, az alól az átok alól semmi
se fogja feloldozni. Bárhogyan is szeretnéd ezt.
Folytatjuk.******************** 10. BEMUTATJUK…
SZILÁGYI
ANITA VERSEIT - ŐSZIKÉKSZAKMAI
ÖNÉLETRAJZ:
![](./index_files/Szilágyi Anita (2).jpg)
Szilágyi Anita
Nevem
Szilágyi Anita.Nyolc éve írok verseket. Műveimet a Poet irodalmi oldal
rendszeresen közli. 230 írásom látott eddig napvilágot. Verseim irodalmi
folyóiratokban, újságban, antológiákban, jelentek meg. Számomra a versírás az
egyetlen orvosság, mely gyógyítja érzelmi sérüléseimet, ezáltal felerősíti
testemet. Versírás inspiráció és a legjobb motivációs tréning. Szeretnék még
sokat fejlődni, és elismertebbé válni a művészet világában. Szeretném, ha verseim
a jövőben több olvasóhoz eljutnának, és átéreznék az írásom őszinte
mondanivalóját.
Illusztrációk
a verseimből:1.
vers. Őszikék
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért szálltak tova a kis fecskék?
Elmúlásról hegedülnek épp,
Meghervadt már minden tájkép!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Hol van a varázs, hová lettél, csoda-kék?
Hallgatom az őszi eső bús énekét,
Átmossa bennem a nyár édes emlékét.
Meséljetek
nekem, őszikék,
Még rólam is szólnak szép regék?
Elhaló napsugár fénye opálos derengés,
Besötétült világ bennem matt szürkeség!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért húzzák vonójukat mélyen a lélekzenék?
Felsírnak szívemből az elfojtott könnyek,
Porrá zúznak a nehéz sziklakövek!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Örök álmomig elringatnátok, bíborkék?
Gyenge testem ráomlik a nyirkos avarra,
Bús szerelemhajtásom áthajlik kopjafámra.
___
2.
vers.Őszelő
Tollászkodó
ősz árnyas hárs alatt
Vénkisasszony nyoszolyójára hullt pitymallat
Szőke
felhőre rőt kontyát kiteregeti
Komorságra, piros repkényét eregeti
Napfény
szirmaiból nagyokat tépünk
Perzsaavarszőnyegben lassúbb léptünk
Hervadásom rezgő őszelőben
Vénülő fény, felrezdül mécsesemben
Sötétlila
tenger örvényét fodrozza bősz szél
Kagylóhéj márványerezetén hableány zenél
Mólónál síró sirálycsapat sürög
Hűvös bőrömre mahagónihullám csöpög
Lekuporodom
rideg sziklaszirt tövében
Fázom, felöltöm rozsdás őszi bekecsem
Halkan duruzsoló rőzsetűz fényében
Nesztelen érzéseink ölelkeznek meztelen!
___
3. vers.
Szívfalamba zárt magány
Gesztenyék
kopogásával szférámba törtél!
Már megint itt vagy? Hívatlan vendég!
Szívtégláim közé szorosan bepréselődtél!
Nem
akartalak! Asztalomnál helyet foglaltak nemrég!
Összetört
bennem végleg ez a nyár!
Szívem csupán beékelt fájdalmat érintő idegpár!
Megcsaltál! Hirtelen jött, hevesen lobogó verőfény...
Azóta hűvös a reggelem, nappalom is vérszegény.
Ez a nyár
kiölte szívemből a Napsugár melegét!
Hasogat a csend! Kiszárítja energiám velejét!
Dobogtat szívfalamon a magány! Kitörni készül talán?
Kellesz nekem, fényár! Lúdbőrzök életem alkonyatán.
Szerelmes
volt belém a hódító nyár? Vagy csak játszott csupán?
Gyümölcsei mézét oly sokszor éreztem számon buján,
Kívántam a mustos szerelem nedűjét kortyolgatni!
Élveztem perzselődésünk! Éheztelek pátyolgatni!
Bohém álom
volt csupán nekem ez a nyár, azt hiszem!
Elhittem, hogy a boldogság nekem is jár, ha őrizem,
Nőiességem virágait mohón falták a tiszafák,
Cserfességem őszi sértődések elnémították!
Uralma alá
vont engem váratlanul ez a nyár!
Marionett voltam, kiben hamar felépült a légvár,
Csókoltál, becéztél, kellemes volt ez a dorombolás,
Majd, mint egy rosszalkodó bábhoz szólt a dorgálás!
Mozaikjaim
visszhangosan csörrentek ezen a nyáron!
Csatát veszített eszelősségem robbant aurámon!
Rohantam a távolba, hegyeket másztam! Vadásztalak!
Szeltem Tiszát, dúltam Dunát, suhanó fákban láttalak!
Megadom
magam, ezen a nyáron gyarmatod leszek!
Hiszek a csodákban, szívem tombolja: Nem Feledlek!
Üres szívkamrám, érzem, aortapumpáidban pulzál,
Teliholdkor ösvényt vágok, hisz szerelmed ott bujkál...
Lapulsz
színes őszben! Rejtőzöl előlem észrevétlen!
Ha összeégne szemünk, szökkenne őzikém szemérmesen,
Dívás színteremről leléptetve mellékszereplővé váltam,
Hódítasz Múzsákat! Én meg emlékünkkel bőrig áztam!
Hamisságod
álcázod zsákmányejtésed trófeáján,
Szétcsúszott lakatunkat betemette az Appenninek,
Te csak élj önfeláldozón, s ne mondd el senkinek,
Hogy hideg rázza testem életem túloldalán!
___
4. vers.Tölgyapó
Öreg
tölgyapó kérges odvában
Levéllel bélelt, vaskos kuckóban
Makk úrfi kopog serényen
Megsárgult őszköpenyem zsebében
Csicsergő
csemete, agg fészkedbe bújtam
Hűvös árnyad alatt siránkoztam
Bölcsen hallgattál, nem voltál mostoha
Szeretlek téged, te vén apóka
Lombpalástodba
rejtőzöm titkon
Derengő fényed félhomályomba oson
Fázós bokrok dideregve ölelkeznek
Felszálló köddel illúziót kergetek
Törzsed
évgyűrűibe róttam nevem
Ellopott álmomat itt mindig megleled
Szemednek fénye ősszel elszökött
Remegő pillanatomban kristálygömböm eltörött
Szürke
hajnalon párát lehelő sóhajok
Tarajos tengerárban mentőcsónakok
Lábam lenyomata nyirkos mohában
Elsüppedek bánatom mocsarában
Bús
melankólia, mély gyászolás
Bölcsen elballagó elmúlás
Borzas szellő szökell szarkalábamon
Jós bagoly huhog haranglábakon!
___
5. vers.
Ősz Király palástja
Ősz
Királyunk lassan feltűzte Nyárlány haját,
Skarlátvörös fénytűkkel kidíszítette pántlikáját,
Ráborította a színpompás királynői ruhát,
Kontyára emelte tiszta-arany koronáját,
Ősz
Királyunk varázspálcájával átszínesítette az erdőket,
Sugallt még ránk egy kis bájoló szív-meleget,
Nyárlány nagyon büszke volt Ősz Királyunkra,
Hogy ily fenséges látványt festett világunkra,
Napfelkelténél
Ősz Király Nyárlány haját fésülte,
Aranyfényű tincseit fagyöngyökkel ékesítette,
A természet legszebb évszaka az ő csodatételük,
Tölgyesek ezernyi színes küldeménye édesük,
Ősz
Királyunk palástját beborítják bíborvörös falevelek,
Nyárlány lágy sóhajaival fújnak langyos szelek,
Ősz Királyunk Nyárlányt ültette karmazsin trónszékére,
Hiszen a benne élő szépséget szórta szét földkerekségünkre.
********************
11. ÉLETTÖRTÉNETEIMBŐL
********************
5.FANTÁZIA
REGÉNY
Samu Ágnes:
Ősi erők és az újjászületett testvériség
(20- 6.
fejezet – 2. rész)
Dragon meséje
Dragon
alaposan körbenézett, miután átlépték a dimenziós kaput. A Gonosz Szent Föld
pontosan úgy nézett ki, ahogyan azt elképzelte. Ráadásul úgy érezte, mintha
járt volna már itt.
A kis társaságot körülvevő környezet cseppet sem bizonyult barátságosnak. A
gomolygó fekete viharfelhők a sötétszürke árnyalataiban úszó égbolton
pillanatok alatt változtatták a helyüket és a méretüket, mialatt a narancsvörös
színű villámok ide-oda cikáztak. A kopár hegyek teljesen úgy néztek ki, mint az
égbolt, ugyanúgy a fekete és a sötétszürke árnyalataiban tornyosultak a
magasba. A hegyek minden egyes villámláskor élesen és szinte vakítóan
csillantak meg. A mélységes szakadékokban mélykék színű láva patakok kígyóztak
végtelen mennyiségben. A hőmérséklet igen hideg volt, emellett szinte égető
érzést keltett az ott lévők bőrén.
– Mi az oka annak, hogy minden egyes villámlás során vakítóan fénylenek a
hegyek? – kérdezte Dragon, mialatt felvett a földről egy igen tompán csillogó
fekete követ a kezébe.
– Üvegből vannak a hegyek – jött a tömör felelet Urieltől.
– Igazi mesebeli táj – jegyezte meg cinikusan Michael.
– Most röhögnöm kéne? – kérdezett vissza ugyanolyan cinikusan Dragon.
– Pont olyan arcátlan vagy, mint az a Lion – morogta Michael szúrós
szemekkel.
– Még szép! Lion a húgom – vigyorodott el kajánul Dragon. – Na igen, a vér
nem válik vízzé… Mellesleg, érzem, hogy arra kell mennünk – mutatott a kezével
az északi irányba.
– Rossz ötlet – motyogta enyhén remegő hangon Uriel, miközben a földet
kezdte el bámulni.
– Nem vitatkozom, oda megyünk! – vágta rá ellentmondást nem tűrő hangon
Dragon. – Biztos vagyok benne, hogy arra van, ami miatt itt kell lennem.
– Nem érünk rá fecsegni. Indulás! – hagyta jóvá Dragon akaratát Michael,
majd mindannyian útnak indultak.
– Uriel, igaz, hogy a lélekőrző istenek közül Lucifer és Jahve holt
lelkeinek a világa a legnagyobb, egyúttal ők vigyáznak a legtöbb élő emberre
is? – tette fel a következő kérdéseit Dragon.
– Hogy merészeled csak úgy a szádra venni a nevüket?! – sziszegte fagyosan
Michael. – Tudod, te kikről beszélsz?
– Jahve a Mennyországot és Lucifer a Pokolt irányítja – darálta. – Neked
meg úgy kell ugrálni, ahogyan a Teremtő Urad fütyül – vágott vissza Dragon. –
Még mielőtt nekem rontanál, Michael, jobb ha tudod, tisztában vagyok ki hova
tartozik. Tőlem senki se várja, hogy csússzak-másszak mások előtt!
– Mindkét kérdésedre igen a válasz – terelte a témát Uriel, nehogy
komolyabb vita alakuljon ki a másik két férfi között. – Fontos tudnod még azt
is, Dragon, hogy egyetlen növény, pontosabban fa található itt, ami oniszfa
néven ismeretes. Szinte minden élőlény erejét és lelkét elszívja, emellett
csakis ebben a világban található meg ez a fa. Egyedül Luciferre nincs
hatással.
– Mivel lehet ellene védekezni?
– Várjunk csak – kapott észbe Uriel, mialatt megtorpant. – Nincs rajtad a
lélekpajzsod?
– Nincs. Nem éreztem szükségét.
– Lehetetlen – susogta Michael, majd ő is megállt.
– Elmagyarázná valaki, mi olyan döbbenetes? – pislogott értetlenül az
előtte álló két arkangyalra, akik csak mozdulatlanul és nagy szemekkel bámultak
rá.
– Úgy tűnik, Luciferen kívül akadt még egy valaki, aki immunis a fára, és
az nem más, mint te magad – válaszolta csendesen Michael, majd folytatta az
utat.
– Aha… – nyögte Dragon megilletődve. – Most már biztos, nem véletlenül
lettem ide küldve – vakarta a feje búbját. – Ha nem probléma, Uriel, mesélnél
nekem a lélekörző istenekről? A Meridinben még az első évben nem esett szó
róluk.
– A lélekörző istenekről majd csak az utolsó évben fogtok tanulni –
magyarázta Uriel, aki időközben a bátyját követve haladt előre. – Idő hiányában
csak a nagyon szükséges információkat tudom most elmondani. Több lélekörző
isten létezik még Luciferen és Jahvén kívül – fogott bele kissé hosszas
előadásába. – A lélekőrző istenek között vannak olyanok is, akik az eltávozott
emberek és más lények lelkeit új testbe költöztetik, ők biztosítják az
újjászületést, a reinkarnációt. Egyesek ritka esetben megengedik az eltávozott
lelkeknek, hogy választhassanak a halál utáni öröklét és az újjászületés
között. Továbbá akadnak olyanok is, akik kizárólag élők lelkeire vigyáznak,
ilyen például Lachesis meg Djává. Hádész, Jama és Ozirisz pedig meg csak a holt
lelkekre vigyáznak.
– Az is igaz, hogy vannak olyan emberek, akik a halálukat követően
hatalomra tesznek szert?
– Igen, de ez nagyon ritka eset. Legutóbb hét ezer évvel ezelőtt Indriel
vált emberből angyallá.
– Csend legyen! – csattant fel Michael fagyos hangja, miközben elképedt
arccal megtorpant. – Ez a dallam… – susogta hatalmasra kitágult szemekkel.
– Bátyám, ne figyelj arra a hangra! – lépett oda Uriel kétségbeesetten Michaelhez.
– Itt a Gonosz Szent Földön bármi megtörténhet, ami képes befolyásolni azokat,
akik ide jönnek, főleg a mi fajtánkat…
– Biztos vagyok benne, hogy ez nem hallucináció! – indult el Michael a
dallam irányába. – Ezt nem értem, hogy kerülhetett ide…?
– Kérlek, ne menj oda, bátyám! – könyörgött Uriel, aki időközben a másik
nyomába eredt.
– Egyre zavarosabb itt minden – jegyezte meg a fejét csóválva Dragon, aki
jelen helyzetben csak annyit tudott tenni, hogy követte a két arkangyalt.
Michael szíve hevesen vert a mellkasában, mialatt a léptei tempója egyre csak
növekedett. Gondolatai azon kattogtak, hogy kiderüljön, mi is történt valójában
több, mint ezer évvel ezelőtt, amikor elvesztette azt, akit mindennél jobban
szeretett. Képtelen volt kiheverni azt, hogy imádott felesége már sosem lehet
vele, és azóta az élete, már ha azt lehet annak nevezni, olyan akár a kirakós,
aminek néhány darabja örökre elveszett.
Uriel remegő végtagokkal követte Michaelt. A szíve ide-oda kalimpált a
félelemmel vegyes idegességtől. Több, mint ezer évig tartó titka most
lelepleződni készül, aminek a következménye nagy valószínűséggel súlyos
hatással lesz Michaelre és a vele való kapcsolatukra. Annyit biztosan tudott,
sosem fogja magának megbocsátani azt, ha valami történik a bátyjával. Mindennél
jobban szerette a testvéreit, bármire képes volt értük.
Michael végre megtalálta a dallam forrását. A szíve határtalan boldogsággal
telt meg, ami felesége elvesztése óta még egyszer sem esett meg. Az sötét
üveghegyek közepette egy csodálatos és virágokkal teli völgyet pillantott meg.
A hatalmas fáklyákkal kivilágított völgy közepén álló faházikó tetején egy
gyönyörű nő fuvolázott.
– Hát mégis élsz, Iris… – susogta elámulva Michael. Néhány másodpercnyi
megállást követően ismét elindult, ám csak néhány lépést tudott megtenni, mivel
Uriel az útját állta széttárt karokkal és lábakkal. – Mit jelentsen ez, Uriel?!
– morrant rá a másikra villámló szemekkel.
– Könyörgöm, ne menj oda hozzá! – kezdtek el patakokban folyni Uriel
könnyei az arcán. – Ő nem az, akinek te gondolod és látod!
– Melegen ajánlom, hogy gyorsan beszélj… – fenyegetőzött Michael, aki
tisztában volt azzal, hogy Uriel viselkedése nem véletlen. – Hallani akarom a
teljes igazságot!
– Hazudtam, amikor azt mondtam, ho-hogy a fele-feleséged megha-meghalt –
dadogta sírástól fuldokló hangon Uriel. – Muszáj volt! – tört ki zokogásban. –
Én magam zártam be ebbe a világba Irist! Nem volt más választásom…! – rogyott
térdre a bátyja előtt.
Uriel nem tudta befejezni a történetet, mivel Michael gondolkodás nélkül
rá támadt. Dragon még időben reagált Michael támadására, ennek köszönhetően a
földön ülő, zokogó arkangyal köré képes volt megidézni egy igen erős pajzsot.
Michael a sikertelen támadását követően csak szótlanul állt és kérdően nézett
Dragonra.
– Még van bőr a pofádon kérdően nézni?! – csattant fel dühében Dragon. –
Normális vagy?! Tényleg képes voltál egy bűnös lélek miatt rátámadni a saját
testvéredre, akit ráadásul még végig sem hallgattál?!
– Nincs jogod beleavatkozni a dolgainkba! – sziszegte Michael, miközben
támadó állást vett fel.
– Nem engedem, hogy kárt tegyél benne – szökkent oda Urielhez, akit még
mindig körbevett az általa idézett aranyszínű, de áttetsző pajzs.
– Meggondoltam magam, nem pazarlom rátok az időmet – szökkent egy nagyot
Michael, majd pillanatok alatt a völgyben landolt.
– Jaj ne! Ki fogja őt szabadítani! Kérlek, akadályozd meg, Dragon! –
könyörgött Uriel zokogva és remegő végtagokkal.
– Rendben, Uriel, de te addig maradj itt szépen – sietett Michael után
Dragon.
– Légy óvatos, a bátyám nagyon veszélyes ellenfél! – kiáltott elhaló
hangon a sebesen távozó Dragon után Uriel, aki már annyira kikészült a
félelemtől és a stressztől, hogy végül elájult.
Folytatjuk.
********************
6. MEGJELENT
6. MEGJELENT
MEGJELENT
NAGY VENDEL 21.-DIK E KÖNYVE
A MAGYAR ELEKTRONIKUS KÖNYVTÁRBAN.
NAGY VENDEL
VARÁZSSZEM VERSVÁLOGATÁS
https://mek.oszk.hu/21100/21165
A NEM LÁTÓK
ÍGY OLVASHATJÁK.
https://mek.oszk.hu/21100/21165/21165.htm
NAGY VENDEL- MAGÁNZÓ
NYIBA,
KÖLTŐK IMÁI DÍJAS 2017.
ARANYBOT
KÜLÖNDIJAS 2018.
nagy.vendi54@gmail.com
2020.
Szeptember. 17
Előzetes a
könyvből:
A
HUSZONEGYEDIK KÖNYVEMHEZ: VARÁZSSZEM
Azt mondják,
hogy én mániákus ember vagyok, nehéz velem élni, és számmisztikában is
szenvedek. Valóban igaz, hogy nehéz, és szeretem a kerek számokat, és
kedvenceim történelem órákon az évszámok voltak, amiket könnyedén megjegyeztem
valamikhez kötve, másokkal ellentétben, akik utálták a történelmi számokat,
például, hogy István királyt ezerben koronázták meg, valamint a legkönnyebb
várviadal szám, a nándorfehérvári ütközet, az 1456, vagy a Francia Forradalom
is hasonló ugyebár: 1789. De számtalan hasonlót tudnék mondani, csak úgy
hirtelenjében, mondjuk az egri vár diadala: 1552. Az első szám az egyes, aztán
kettő ötös, és a végén a kettes, van benne logika, de nemigen kellett a
történészeknek, pedig olyan jól megoldottam.
Van még pár
kedvencem, pl. a várnai csata: 1444, Horemheb fáraó megkoronázása: i. e. 1333,
és még számtalan könnyen megjegyezhető évszám.
Egy számsoron mindezek vizuálisan ábrázolhatóak, a nullától kiindulva, ami
ugyebár időszámításunk kezdetét jelezné, és jobbra-balra elindulva minden jeles
dátum elhelyezhető.
Most is egy számmizéria következik, a huszadik könyvemre húztam még egyet, egy
másik lapot, és így jött ki a huszonegy, ami ugyebár nyerő szám, és a mostani
könyvem lesz a huszonegyedik kötetem.
Na hiszen, ez ám a tuti, hacsak így nem, gondolhatnák némelyek.
Húszra lapot húzni eléggé kockázatos dolog.
Nekem biztosan nyerő szám lesz. No, ez elég önteltségnek tűnik, de már az is
megtisztelő, hogy idáig eljutottam, hogy hányan olvassák majd, az más kérdés.
Aztán a könyv címe is sugallhat sokféle belemagyarázást.
VARÁZSSZEM... Az, hogy lát, avagy nem lát az ember, az egy dolog, és az én
egyéni, szociális problémám, mondhatnák sokan, és némelyek mondják is, hogy
aszongya, azért mert maga nem lát, nem vakulhat meg mindenki, de ez nem is
elvárás, mert az önzőség lenne.
Nos igen, látni sokféleképpen lehet, van, aki sasszemmel sem látja meg a dolgokat,
én pedig rám ragadt és kifejlesztett érzékkel többet látok, érzek másoknál,
vallom, hogy nem vagyok vak, csak csupán nem látok. Óriási különbség.
Azt, hogy világtalan, szívből utálom, mert nem igaz.
A Varázsszem pedig sugall némi misztikumot, vagy akár sámáni, vagy táltosi
képzeletet, mondjuk írtam már képekre, képekről verset, ami állítólag kifejező
és jó vers lett, noha sohasem láttam a festményt, csak elmesélték a tartalmát.
Aztán még sámándob sem kellett hozzá, csak néhány csengettyű, hogy hallják, hogy
jövök és óhatatlan kitérjenek az utamból.
Régen kötelező volt a leprásoknak csengetéssel jelezni, ha jött szembe valaki,
azóta sem változott meg ez a szemlélet.
No, akkor jól elkanyarodtunk az eredeti varázsszemtől, ami az alapötletet adta,
a század közepén divatos, zölden villogó lámpától, a nagy világvevő rádiótól,
amin látni lehetett, hogy pontosan ráhangolódtunk az állomásra, amit mindig
csodálattal néztem, eléje hasalva, hogy mi is lehet az, és hogy fért bele a
bácsi, aki belőle beszélt, és pláne egy zenekar? Gyermeki naiv rácsodálkozás.
Hallgattuk az Amerika hangját és a Szabad Európát, valamint a Rádió
Luxemburgot.
Többször előfordult, hogy ha pár nap múlva visszaolvastam verseimet,
elcsodálkoztam, hogy ezt én írtam magamtól, és nem is emlékszem ezekre a
szófordulatokra, bizonyára valaki fogta a kezemet írás közben. Csak így
lehetett.
Hála a feljebbvalónak, hívhatjuk bárhogy, múzsának, Istennek, ihletnek, szinte
mindegy.
A belső látásról, és az emlékképekről még nem is esett szó, nem beszéltem,
hiszen ezekből élek és alkotok, a múlt emlékeiből, valamint az éjszakai álmok
visszaidézéséből állnak össze a verseim.
Tehát ezekkel a varázsszemekkel látott történésekről írok ebben a kötetben, és
jöjjenek velem, és néha csukják be a szemeiket, és próbálják elképzelni ezt a
vak világot, ami remélhetőleg nem vakvágány, hanem néha vakmerőség is, bátran
bele a vakvilágba, mondván, görbe fát dobj a tűzre, mert kanyar jöhet.
Persze, ez nem ugyan az, mintha bekötnék valakinek a szemét, mert az csupán
csak játék, szembekötősdi, vagy szembeköpősdi.
Bizton állíthatom, hogy hadvezéreknek, költőknek, zeneszerzőknek már állítottak
szobrokat, de kritikusoknak nemigen.
Jelen esetben tömeggyilkosokkal ne foglalkozzunk.
Némelyek,
magukat kritikussá avanzsált személyek nem átallják verseimet a vállalhatatlan
versek kategóriájába sorolni, pedig őnekik kéne hivatalból támogatni a kortárs
irodalmat, de éppen gátat építenek akár még a megjelenésnek is. Megértem én, ha
valakinek nem tetszik egy alkotás, azt mondhatja rá, első szám első személyben,
hogy nekem nem tetszik. Szíve joga, de általánosságban rásütni a negatív
bélyeget nem. Minden olvasó hadd döntse el saját maga, neki mi a véleménye, és
ne befolyásolja senki a megítélésben.
Előbb vagy utóbb, mindenre megjön a vevő.
Nehéz betörni a kortárs irodalomba, ebbe a pitiáner, belterjes, érdekorientált
művészvilágba, pláne vidékről és látássérülten.
Más a megítélés, bejutni kihalásos alapon lehet csak.
Ez a hiánypótlónak szánt e-könyv szándék szerint tematikusnak indult, és
időrendiséget is akarna követni, de talán ezen a téren kissé elkalandozik, de
azért dátum szerint követhető.
Igazán megtisztelő számomra, ha elolvassák eme sokszínű verseskönyvet, váljék
egészségükre, és adjon tartalmilag és formailag is újat Önöknek, de akad némi
elkalandozás benne, elvisz a mindenáron megmutatás irányába. Nézzék el ezt
nekem.
Az igazat mondd, ne csak a valódit, vallom nagy költőnkkel magam is, hiába
látok sakktáblaszerűen, feketén, fehéren, az igazság az, hogy a világ színes,
és ez a tény kedvem szerint való.
Mindenkinek jó olvasást kívánok, a visszajelzések és reagálások vágyával küldöm
útjára ezt a kötetet.
Remélem, elszabadulnak az indulatok, mindkét irányba.
Elérhetőségeimet megtalálják a Facebook-on, és e-mailben a nagy.vendi54@gmail.com levélcímen,
mindent megbeszélhetünk, nálam nincs tabu téma.
Barátsággal ajánlom a kedves olvasónak, egyebet nem mondhatok.
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL - Magánzó - Szekszárd, 2020. augusztus 25.
Néha még felkérnek festők, kiállítások megnyitására, mivel nem tudják, hogy
látássérült vagyok, persze már nem vállalom el a hivatalt, de ezt azért megírom
nekik, noha nem titok, hogy vak vagyok, de nem is propagálom mindenfelé.
Más a megítélés, aki vaknak áll, az ne ugráljon.
Egyébként pedig jól kösse fel a gatyát.
KIÁLLÍTÁSON
Szívem melegévelÉrzem a képet,Ha átsugárzikAnnak ereje.Nem jut el fényeKihunyt szemembe,Eltompult annak márTengerszín kékje.Csak ha igazi tűzLobog a képben,Az sugárzik át,Lágyan szelídenKépzetemig.A Tiéd ilyen.Gratulálok. 2020. 08 23******************** 7. ANGYALI
TALÁLKOZÁSOK
VÉGHELYI
PÉTERNÉ: A megmentett (első rész)
Nyáron
szeretek a forró vonat előterében leülni, ahol senkivel nem kell az ülésen
osztozni, és nyugodtan tudok olvasgatni hazafele. Egy nyári délutánon ez a hely
már foglalt volt, egy férfi ült a lehajtható ülésen, mellette egy kopott
kerekesszék, benne egy üveg kóla. A férfi vörös arca gyűrött, mélyen barázdált,
vizenyős tekintete olyan, mint egy masszív alkoholistáé. Amikor ránéztem, alig
forgó nyelvvel üdvözölt, ám én nem ültem mellé, hanem bent kerestem helyet.
Szívbe markoló látványt nyújtott, leszálláskor rajta felejtettem a szememet, és
szívemben megszületett a sajnálat, mely álszent módon kimondatta velem:![](./index_files/Viki.png)
Véghelyi Péterné
– Isten
áldja, és ne igyon jóember!
– Nem vagyok
részeg, én beteg vagyok, nem ittam – szólt hozzám a megalázott ember, és én
azonnal éreztem, hogy igazat mond. Szégyelltem magam az előítéletem miatt, és
igyekeztem elfelejteniőt, de sokáig magam előtt láttam kékeszöld szemeit, ami
nem volt homályos tekintet, inkább egy megviselt élet volt benne.
Ma ismét ő
várt felszálláskor, ült az egyik ülésen, mellette a kopott kerekesszék, egy
zsáktáska a földön, és a kólásüveg. Valami mégis más volt:
– Bocsánatot
szeretnék kérni magától – álltam meg előtte –, ésjegyet váltottam a kocsiban,
majd két igeújságot hoztam neki, és ismét elrebegtem a bocsánatkérésemet,
amiért részegnek néztem, melyet az előítéletem mondatott ki velem.
Szabadkozásomnak alig érthető mondatözöne vetett véget, és kibontakozott
előttem János élete.
A negyvenöt
éves ember elmondta, hogy alkoholista volt, aki már 16 éves kora óta ivott, és
csavargott. Mindene volt az alkohol, és most beteg, mert elitta az agyát, és a
beszédközpontja súlyosan károsodott. A nyelve valóban nehezen forog, és beszéde
olyan, mint egy részegé. 9 év óta kerekesszékben tudja csak az életét élni.
Elmesélte,
hogy milyen könnyen sodródott bele az alkoholizmus örvényébe, ami egyszerűen
beszippantotta őt. Remegett az alkoholért, a szenvedélybetegség
elhatalmasodásával megivott bármit: nem csak sört, kannás bort, de fagyállót,
arcszeszt, gyakran parfümmel is keverve, hogy hatásosabb legyen. Delíriumos
állapotaiban az alkohol utáni emésztő vágy sokszor a földre rántotta, és
kúszott, vonszolta testét. Ilyenkor őt részegnek hitték, gyakran röhögtek
rajta, és hagyták vonaglani a padlón, a fagyos úton, mondván, hogy a hidegben
majd kijózanodik. Gyakran vonszolta be magát csavargóként lépcsőházakba, és
csak egy érdekelte, hogy a kabátjában a borsüveg bent legyen.
Az
alkohol utáni sóvárgó delíriumban komoly halálfélelmekkel küszködött, elaludni
sem mert, attól félt, hogy nem ébred fel, szó szerint majd meghalt az
alkoholért. Ilyenkor remegő testében a menekülő lélek kiáltását hallotta:
„Istenem, ha létezel, fogadj be engem az örök hazába, bocsásd meg bűneimet,
megbántam azokat.” – olyan eldobottnak érezte magát, nem fordulhatott máshoz,
csak Istenhez.
Ilyenkor elveszítette minden realitásérzékét, és az alkohol utáni sóvárgása
ingerlékennyé tette, gyakran provokálható is volt, egy alkalommal fizikai
tettlegességre is sor került egy parkolóban, melynek következtében bűncselekménnyel
vádolták, és közfeladatot ellátó hivatalos személy elleni erőszakért
fegyházbüntetésre ítélték, majd bebörtönözték. Ott azonban szembesültek vele,
hogy nagyon súlyos alkoholbeteg, de mivel nem vihették ki rehabilitációs
kezelésre, ezért a fegyház kényszergyógykezelésébe vonták, és ő 2014. május 7-e
óta egyetlen korty alkoholt nem fogyasztott, és nem is cigarettázott.
Másfél
éves elvonókúrán vett részt, és csillogó szemével hadonászó mozdulatait
abbahagyva az égre emelt kezeivel, alig érthető beszédével hálát mondott
Istennek, aki őt így mentette meg.
- Akkor
néztem körül a világban, hogy milyen szépek a fák, a természet, ez a világ, és
én ebből semmit nem láttam, mert mindig részeg voltam, csak a sötétség volt, a
félelem. Végre láttam, és hálás voltam Istennek, hogy megmentett, és újra
látok!
Beszélgetés
közben nagyon hevesen gesztikulált, darabos mozdulataival időnként a vállamnak
ütköztek a heves karlendítései, ami eleinte engem is zavart, de ő felismerte a
helyzetet, és szabadkozni kezdett.
- Elnézést
kérek, ez a hadonászás az alkohol maradványa, ez visszamaradt, egy rossz
szokás, már az orvosom is mondta, hogy szokjak le róla, de valahogy belémégett,
olyan sokáig ittam.
Elmondta,
hogy egykori ivócimborái többségét már sírba vitte az alkohol, és ha nem
ültetik le, már ő sem élne. Furcsa hálaadás volt ez, és az ima sajátos formája,
egészen megrendítő volt mellette ülve hallani ezt.
- Azóta
imádkozott, János? – kérdeztem félve, mert az Istenkérdés sarkalatos pontja egy
beszélgetésnek, itt véget is érhet, ha idő előtti a kérdésem. Most nem volt az,
csak úgy dőlt belőle az akadozó szóáradat.
- 19 éves
voltam, amikor Kaposszerdahelyen egy plébános két másik fiúval együtt
befogadott, én 8 hónapig voltam nála, ott kaptam munkát is, ő tanítgatott
bennünket, reggelente a misén ott voltunk, izé…
-
Ministráltak? – segítettem ki.
- Igen, és a
plébánia könyvtárában volt sok könyv, ott olvasgattam. A plébános tanítgatni
akart, én ellátásért dolgoztam, de ott is csábított az ördög, a szomszéd
sráctól elfogadtam sört, a dobozát eldugtam a szobámban, de lebuktam, az atya
megtalálta, és kiabált velem, de igaza volt, bárcsak még jobban kiabált volna,
hogy ne ittam volna! Török Marcell atya, ez volt a neve, már meghalt, a másik
két fiúból pap lett, a fiatalabbiknak Krisztián volt a neve, nem tudom hol
lehetnek. Fiatalok voltunk, buták, tapasztalatlanok. – Olyan maga, mintha az
Apám lenne – mondtam az atyának. Ő azt mondta, hogy az apám, és az anyám is.
- Mi most az
életcélja, János? – néztem kíváncsian a szemébe.
- Most csak
lennék újra 19 éves, az atyánál lenni, az lenne az életcélom, hogy pap legyek!
– válaszolta őszintén, lesütött szemekkel.
- 2015
októberében szabadultam, és a pártfogóm a hajléktalanszállón segített
lakhatáshoz, most Kiskunfélegyházán élek a szállón, de 29 évig Kaposváron
éltem, ezért visszajárok, de a régieket kerülöm, akik még vannak. Sokszor, ha
bemegyek egy boltba, nagyon megaláznak, mert ha elkezdek beszélni, azt hiszik,
hogy részeg vagyok. Akkor hiába mondom el, hogy nem vagyok részeg, nem hiszik
el. Ilyenkor az az ideg, ami bennem van, majd szétfeszít, hogy nem hiszik el,
de én tudom, hogy igaz.
A kezei
dühösen ökölbe szorulnak, és én látom magam előtt a pénztárnál egymásra nevető,
hezitáló eladókat, akik lerészegezik Jánost, éppen úgy, ahogy én is a legelső
alkalommal. Lerészegeztem, pedig a tekintetében láttam mást is, de akkor nem
bírtam az előítéleteimen túllátni. Végül mégis bennem, az igaztalan vádlóban
maradt meg a szégyen. Jézus szavai jutottak eszembe: „Amilyen mértékkel mértek,
nektek is olyannal mérnek majd.” Már akkor, amikor leszálláskor mondta, hogy
beteg, és nem részeg, én már akkor tudtam, hogy igazat mond. Örültem, hogy most
bocsánatot kérhettem tőle.
- Nézze, én
elittam az eszemet, gyógyszert szedek, enélkül nem is tudnék gondolkodni – majd
a zsebébe nyúl, és mutatja a levél Cavington-t, és derűsen rám nevet: – Látja,
ez a második agyam, szoktam mondani az orvosomnak.
Vele
nevetek, és szemeiben felfedezem a ragyogást. Az emberi roncsban meglátom a
hallhatatlan lelket. Itt az idő, vészesen közeledek az állomáshoz, már láttam
az úticélom állomásépületét, és még ezernyi kérdésem lett volna, de sebtiben a
noteszlapra körmöltem egy életmentő üzenetet az alábbi szöveggel:
János! A
szívét nem itta el, az ragyog, és én ezt a ragyogást magammal viszem! Viktória.
- El tudja
olvasni? – kérdeztem, miközben a táskáimat sietve összenyaláboltam.
Mosolya volt
a válasz, és a bűnei nyomát hordozó barázdált arcból kiragyogó tekintete. A
vonatból szinte úgy zuhantam le. Hátra fordulva integettem, és bekiabáltam az
induló vonat csukódó ajtaján:
-Jövő
kedden, újra ezen a vonaton leszek. – és bukdácsoltam a salakos peronon.
- Kedden,
ugyanebben az időben? – kérdezte, de akadozó beszédét a vonatfütty éppen
elnyelte.
V. P. -né
Folytatjuk a sorozatot
******************** 8. HAZAI
TÁJAKRÓL - SZEGZÁRDI NAGY VENDEL LEGÚJABB ÍRÁSAIBÓL -
EMLÉKKÉP
ÉDESAPÁM HAZATÉRÉSÉRŐL, 1947. NYARÁN.
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: KÍVÁNCSIAK
Kíváncsian
felémóvakodik
aztán felismerve elémsiet,
kicsiny falum, mikor közelítem,
na hiszen, hacsak ő egyedül nem?
Házak
ablakai kitárulnak,
előttem, mint bősz kutató szemek
apró zsaluik lengeti a szél,
sötét vastáblák,óvva takarják,
asszonynépek sóvárgó alakját,
kíváncsian lesik függöny megett,
ki az, ki a múltból visszaérkezett?
Hazahurcolt
a füstölgő vonat,
senki nem várt az állomáson már,
az idő is tovanyargalt régen,
hamar felejt mindent a szégyen,
csontváz csupán ki nyalka legény volt,
cifra bakon ostora pattogott,
parancs szavára hagyta el a hont,
nadrágján, lelkén fekete a folt,
katona zubbonyán medál kocog,
elnyűtt bakancsán táborok pora,
kendőjével sután lecsapkodja,
nyűtt iszákjában, katonakonzerv,
anyja kukoricát kapálni ment,
ott éri a hír, megjött a fia,
senki nem várta már, oh borzalom,
halál ellen mégis van oltalom?
Elejbe
csupán a kutya lohol,
ismerni véli, ösztön vezérli,
ergye Setét nézd, Isten kit hozott?
Kelepel a
gólya, kémény tetején,
eresz alatt cikáznak a fecskék,
szüretre várnak hűsen a pincék,
zord idők után, béke idején,
helyre állt a rend, félőn vélhetnék,
megszűnt a káosz, múlnak a gondok,
kemencék mélyén kisült a kenyér.
2020.
augusztus 20.
ÉDESAPÁM
MOST LENNE SZÁZKETTŐ ÉVES, HA ÉLNE…
___
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: ÉPÍTS EGY
HÁZAT
Mindenképpen építeni kell,
hogy haladjunk előre,
ha egymás tetejére rakod a téglát,
fal lesz belőle,
költözhetsz a házba.
Ha egymás mellé teszed,
akkor pedig járda,
hogy ne járkálj a sárba,
végre valahára.
Ha a falban hagysz egy lukat,
oda rakhatod az ablakodat,
bámulhatsz a világra,
ha nem vak az az ablak,
aztán csinosítgasd,
az ajtón át kiindulhatsz a csodájára.
Végül felteheted a fedelet,
ezernyi színes cserepeket,
s elkészült a házad.
Mint egy kis ember,
nagy kalapjával köszönget Neked,
már messziről integet,
pipája füstöt ereget,
kéménye meleget sejtet.
Ha mindezeket megtetted,
másnak is megcselekedted,
Kalákában segítetted,
építgetted a Hont,
mely mindenhonnan hazavonz,
elkészült a remeked,
lesz időd foglalkozni magaddal,
magasba emelheted a lelked.
Ez mindvégig marasztal,
elhalmoz malaszttal,
Jótetteidért a teremtő
égig magasztal.
2020.
szeptember 04.
___
NAGY VENDEL: Oknyomozó
riport
Felépült
végre a ház
Kis ideig
büszkén állt,
Majd
meggondolta magát.
Egy
szép napon összedőlt
S az emberek
értetlenül
Nézték
szétomlott falát.
Kutatták az
okát, hogy
Mi okozhatta
a tragédiát.
Ki a
felelős? Talány!
Kéne egy
bűnbak talán!
S
kihallgatták a nyomozók
Az összes
alkotót.
- Az én
vállamon volt az egész.
Mondta az
alap.
-Reggeltől
estig nyomtak a falak.
Csak
legvégén került fejemre a kalap.
-Én a
társaimmal összefogtam.
Szólt a
tégla.
- Egy
darabig kitartottam,
Hogy
kerüljük a bajt el.
Mondta a
malter.
- Én a tetőt
tartottam.
Vallotta a
gerenda
- Az
egésznek színt adtam,
Bár nem én
voltam az ész.
Nyilatkozta
a mész.
S a cement,
hogy senki
A hibát reá
ne foghassa,
Szemlesütve
azt mondotta:
- A szomszéd
ház az alibim:
Bizonyítottan
ott sem voltam.
Engem mindenhonnan
kiloptak.
Felelősök
mindig vannak
Csak sokszor
elbújnak
Más mögé.
Itt a
felelősség
A meg sem
hallgatott
Kőműveseké!
2006, május
___
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: AZ ÖRÖKKÉ
VALÓ ÁLLANDÓSÁG
Az örökké
változó állandóság,
nem feltétlenül ellentmondás.
Minden
éjszaka,
ha látod a sok csillagot,
alattuk a Hold
hideg ezüstje ragyog,
reggeli arany fényében
keresheted a Napot,
ébreszt melegedő hajnalon,
azt gondolod,
mindíg ugyanott ragyog,
pedíg ők azok,
akik soha nem állnak ott,
az úton száguldó örök vándorok,
követik a táguló Univerzumot.
Sokan azt
vallják,
az Ember, a majomtól származik,
másokban cáfolja ezt a hit,
talán egy úton indultak el,
sorsuk kétfelé nyílt,
másfelé terelte őket az evolúció,
vagy a teremtésbe vetett hit,
miért nem lesz ma is majomból Ember?
Állandóságot mutat
a ma is müködő világ,
pedig folyton folyvást változik.
Tudósaink
váltig azt állítják,
ma már tudjuk,
hamis ez a tézis,
ma úgy tudjuk,
ez a helyes hipotézis.
Mindenki oly bizonytalan,
néha megcáfolom magam magam.
Materiális,
vagy teremtett e a világ?
okos emberek bőszen vitatják,
évezredek óta nem találják
megnyugtatóan
a dolgok nyitját,
milliók életébe került
ez a bizonytalanság.
Ne legyél önzően ledér,
az Ember nem csak fehér,
gazdag, és szegény.
Sok mindenre
rácáfol
a fejlődő tudomány,
és a rácsodálkozás,
folyton változik az örök állandóság.
Csak az idő
mozdul
lassú bizonyossággal előre,
évmilliárdok maradnak le tőle,
évmilliók futnak előtte.
Fogadd el
tőlem
ezt a filozófiát,
akkor majd csodákat látsz,
örök időkre.
2020. szeptember 20. ******************** 9. FANTÁZIA
REGÉNYSOROZAT KISS ANIKÓ,
ÉS KISS ERIKA: AZ ELÁTKOZOTT HABÓ (10. fejezet.
1.rész)
Az
Elátkozott Harcos
Deren egy újabb árnyszörnyet vágott le, miközben az ájult Trant tartotta
szorosan bal vállán, aki úgy lógott rajta, mint egy rongybaba. Egyre több
árnyszörny jött elé, és egyedül alig bírta visszatartani őket. Tran még mindig
nem tért magához, és így senki sem volt, aki segíthetett volna neki. Deren
szorult helyzetbe került.
Két újabb árnyszörny támadt ismét a fiatal
fejvadászra, amikor két nyílvessző fúródott a torkukba. Deren megfordult, és
meglátta Kahint, aki kifeszített íjjal állt, és egy újabb nyilat lőtt ki. Ahogy
látta, semmi baj nem történt vele; kivéve talán azt a sebet, ami a combján
volt, ami bár nem volt súlyos, de vér szivárgott belőle. Megkönnyebbült, hogy
viszontláthatta társát.
- Kahin – mondta Deren. – Örülök, hogy
látlak.
Kahin odalépett Derenhez, hogy szemügyre
vegye Trant.
- Megsérült? – kérdezte a fiatal
fejvadásztól, ki az ájult habóra emelte tekintetét.
- Csupán csak elájult – felelte, miközben
Tran sápadt arcát figyelte. – De nem tudom, mikor fog felébredni. Azt hiszem,
túl nagy sokk érte szegényt.
Kahin a fiatal habót vizsgálta. Sápadtsága
kicsit aggasztotta őt. Olyan volt, mint akinek nagy félelmet kellett kiállnia.
Remélte, hogy Tran nem túl drága árat fizetett azért, amiért életében először
találkozott egy árnyszörnnyel.
- Reméljük, nem lesz baja – mondta
Derennek, majd felnézett, mikor egyre több árnyszörny vette körbe őket.
A két harcos fagyosan pillantott végig
rajtuk. Látszott a nyomorultakon, hogy kezükben érezték a győzelmet. Egy
pillanatra se rettentek meg attól, amikor Kahin felbukkant. Igaz, meglepte őket
a támadása, de egy percig sem tartottak tőle. Éles fogaik kivillantak fekete
szájukból, ahogy elvigyorodtak. Ki akarták élvezni áldozataik szenvedésének
minden pillanatát.
![](./index_files/kiss.aniko.erika.jpg)
Kiss Anikó és Kiss Erika
Kahin még egy ideig nézte az
árnyszörnyeket, végül lehunyta szemeit; arcán olyan érzés látszódott, amit
eddig Deren se látott tőle. Nem félelem volt ez, hanem túlzottan is nyugodt
kifejezés. Mint aki egyáltalán nem tart ellenfeleinek létszámától, mert valami
olyasmire készült, ami mindenképpen meghátrálásra fogja őket késztetni. Megfogta kardja markolatát, amit nyugodt eleganciával kezdett előhúzni.
- Hát jó – mondta Kahin higgadtan,
miközben előhúzta Fehér Holdat. – Nem terveztem, hogy ilyen hamar használni
fogom, de nincs más választásom.
Deren és az árnyszörnyek egyszerre néztek
rá csodálkozva. Nem értették, hogy a félvér herceg mire érthette ezt. Az
árnyszörnyek mocskos nyelvükön különböző szitkokat kezdtek el mondani, amit
Kahin nem értett; de úgy különösebben nem érdekelte, hogy mit mondhatnak ezek
az ocsmány férgek, csak a megfelelő pillanatra várt. Deren se értette, mire vár
egyáltalán. Na de hogy valamit kitalált, abban egészen biztos volt. Nem állna
ilyen nyugodtan, ha nem tervezne valamit.
Az árnyszörnyek egyszerre ugrottak
fel és támadtak Kahinra, aki csak erre várt. A másodperc törtrésze alatt
reagált, és Deren olyasmit látott meg, ami igazán meg lepte őt. Kahin kardjából
fehér láng csapott ki, és vette körbe kardjának élét. Deren rögtön rájött arra,
mit látott. Ez a Tűz Kardja volt, melyet eddig csak egyetlen lény tudott
használni, és az a valaki nem más volt, mint Thrandor, a tündék királya. Kahin
nyílván örökölhette tőle ezt a képességet. Egy biztos, nem hétköznapi láng az,
amit látott: Kahin a saját varázserejével kombinálta, hogy még hatékonyabban
tudja elpusztítani az árnyszörnyeket. Mikor a huszadik árnyszörny is holtan
esett össze, a többi rémülten látta be, hogy ez ellen a hatalom ellen nincs
esélyük. Ha tovább folytatják a harcot, akkor mind meg fognak halni. Nem volt
hát más választásuk.
Rémülten és gyáván futamodtak meg.
Féltették a szánalmas életüket, s többé nem tértek vissza. Kahin hosszú
másodpercekig figyelte a környéket, hátha újabb ellenség fog majd felbukkanni,
de nem kellett aggódnia: senki se tartózkodott a közelükben. Megszüntette hát a
Tűz Kardját, majd visszacsúsztatta helyére kardját. Deren elismerően nézett rá.
- Ki hitte volna, hogy te is képes vagy
használni a Tűz Kardját – mondta Deren. – A fehér lángot nem könnyű használni,
hiszen nem is evilági láng. Hát még akaratod szerint irányítani, milyen nehéz.
- Még most sem tökéletes – felelte Kahin,
miközben átvette Derentől Trant, hogy megvizsgálhassa. – Még mindig csak
tanulom.
- Igazán? Pedig nekem tényleg úgy tűnt,
hogy mesterien bánsz vele.
- Egy halandó másképpen lássa ezt, mint
egy félvér tünde – válaszolta Kahin, és egyre csak Trant vizsgálta; Derennek
feltűnt, milyen komor volt az arca.
- Meg tudod gyógyítani? – kérdezte a
fiatal fejvadász aggódva. – Nyílván tanultál tünde-gyógyítást.
- Egynéhányat igen. De aki igazán ért a
gyógyításhoz, az a húgom, Mirwen. Ő tudná, mit kéne tennie, én viszont nem
sokat tehetek érte. Az elméje sérült meg, és én azt nem tudom meggyógyítani.
Meg kell keresnünk Mellont. Csak ő segíthet rajta.
- Jó, de merre lehet?
- Talán nem érzed? Nem mi vagyunk az
egyetlenek, akiket megtámadtak. A többiek is harcolnak. Hatalmas vérszomj
keveredik a levegőben.
- Akkor talán segítenünk kellene, nem?
- Úgy, hogy közben Tran megsebesült?
- De hát, ha megtaláljuk a többieket,
akkor is harcolni fogunk, nem?
- Talán – válaszolta Kahin, majd
visszaadta Derennek a habót. – De ezt csak akkor tudjuk meg, ha megtaláljuk
őket. Gyerünk! Egy percet sem vesztegethetünk tovább!
Deren egyetértően bólintott, majd
mindketten elindultak. Minél hamarabb találják meg Mellont, annál jobb lesz
Trannak. Remélték, tud rajta segíteni.
A köd egyre sűrűbben ölelte körül Sadokot
és Kraint, akik még mindig egyhelyben álltak és egymást védelmezték. Néhány
vágás is látszódott rajtuk, de szerencsére ezek a sebek nem voltak olyan
mélyek, mert amikor a Köd Király megtámadta őket, sikeresen kikerülték
támadásait, és vissza tudtak támadni. Most sem volt ez másképpen. Krain érezte,
hogy megvágta a nyomorultat. Lehet, nem látta őt, de támadásai alapján megtudja
állapítani, hol lehet éppen, és aszerint támadott ő is. Vér folyt végig arcán,
kék szemében vad tűz égett, ahogy a ködöt nézte.
- Nyomorult – mondta Krain megvetően. –
Visszavonult megint. Pedig éreztem, sikerült megvágnom. Egyre kiszámíthatóbbak
a támadásai.
- Lehet, de ezt sokáig akkor se bírjuk –
mondta Sadok. – Ő lát minket, de mi nem látjuk őt. És bár már meg tudjuk
sebezni, mi sokkal több sérülést szerzünk be. Ki kell találnunk valamit, még
mielőtt végez velünk.
Krain elmosolyodott. Igaza volt a kis
vakarcsnak, de most az egyszer sikerült eltalálnia a gondolatait. Merthogy ő
már kitalált valamit, mielőtt Sadok ezt javasolta volna. Kockázatos lesz, de
más választásuk nem volt. Ha most nem sikerül elkapniuk, akkor biztosan nem
fognak életben maradni.
- Nem kell aggódnod – mondta Krain, mire
Sadok hátrapillantott. – Már kitaláltam valamit. Csak jöjjön közelebb ez a féreg.
Garantáltan meg fogom lepni.
Sadok nem tudta, mire értheti ezt.
Kíváncsi volt arra, hogy mit találhatott ki, de nem merte megkérdezni. Nem
szabad elárulnia magát, különben nem tudja meglepni a Köd Királyt. Krain maga
elé tartotta kardját. Bízott abban, hogy a Köd Király ezúttal is őt fogja
megtámadni. Nem véletlenül mondta el Sadoknak, hogy kitalált valamit. Ezzel is
fel akarta hívni magára a figyelmét. Mert azt akarta, hogy őt támadja meg Sadok
helyett, és így biztosan sikerül elkapnia. A Köd Király nem fog kockázatot
vállalni; legalábbis remélte, hogy így lesz.
És jól sejtette. A Köd Király, amint
meghallotta, hogy a törp-király kitervelt ellene valamit, azonnal nekitámadt.
Kockázatot nem akart vállalni, és ezért el akarta pusztítani őt. Szerencsére
Krain megérezte közeledtét, ezért nem tudott halálos sebet ejtenie rajta, csak
a vállát döfte át, de a törp-király csak erre az alkalomra várt. Megfogta a Köd
Király kardot szorító kezét, és végre sikerült meglátnia igazi valóját. Krain a
csuklyás arcba nézett, és gúnyosan elmosolyodott, mikor látta annak meglepett
kifejezését.
- Egész emberi arcod van – mondta Karin. –
Talán azért látlak, mert hozzád érek?
Nem várt választ, mert abban a
pillanatban, végigvágott kardjával a Köd Királyon, aki hátraugrott; kardját
kirántotta a törp-király vállából, aki nem is érezte a fájdalmat. Mámorító
érzés lett úrrá rajta, amiért sikerült megsebeznie ellenfelét. A Köd Király
gyűlölettel nézett rá, kezét pedig a sebére szorította. Átkozott! – gondolta
magában. Hogyan sikerülhetett megsebeznie? Eddig ez még senkinek sem sikerült.
Vajon hogy csinálta? Amikor megtámadta, biztos volt benne, hogy nem látja őt;
de akkor mi módon védte ki a támadását és sikerült megsebeznie? Úgy tűnik,
alaposan alábecsülte ezt a törpöt. Ha nem végez vele azonnal, akkor ő fogja
megölni őt. Veszélyes ellenfél volt, és ez egy cseppet se tetszett neki. A
saját testét használta pajzsnak, miközben kerülte a kritikuspontokat. Ez nagyon
nem jó. A nyomorult, kezd rájönni képességének a gyengepontjára.
- Jól gondold meg, hogy mit fogsz tenni –
hallotta meg Krain hangját. – Mert, ha legközelebb is engem támadsz meg,
készülj fel arra, hogy ezúttal a fejedet fogom célba venni.
A Köd Király összeszorította fogát. Nem
tudta, mit tegyen. Sebe lüktetett és vérzett. Szívesen végzett volna Krainnal,
de ha megtámadja, biztosan megölte volna. Valami mást kell kitalálnia. Talán
előbb a habóval kéne foglalkoznia. Ő még kevésbé jött arra rá, hogyan harcoljon
vele szemben; és ha elkapja, azzal talán a törpöt is sikerül összezavarnia. Nem
is gondolkodott sokáig, és hamarosan Sadokot támadta meg. Kardjával majdnem
sikerült elérnie, mikor egyszer csak valami füst vágódott elébe, amitől szája
elé kapta kezét, és a füst rögtön marni kezdte a szemét. Hátraugrott és a ködbe
bámult. Ezt nem a törp tette; valaki más támadta meg. Na de vajon ki? Eddig még
csak fel se tűnt a jelenléte.
- Szóval, képes vagy a ködöt irányítani? –
hallottak meg mindannyian egy hangot, mely Krain és Sadok számára nagyin
ismerős volt: Erethon hangja volt.
A Köd Király az előtte megálló magas
alakra nézett. Úgy tűnt neki, hogy ez a férfi nagyon is jól látta őt.
- Elismerem, jó képesség. De a valóságban
annyira vagy erős, mint a szánalmas ködöd. Ugye így van?
A Köd Királynak nem tetszett ez a
magabiztos beszéd. Nem úgy tűnt, hogy ez a férfi tartott volna tőle, sőt,
mintha látta volna; pontosan tudta, hol áll, és azt is, hogy őt nézi. Ki lehet
ez a férfi? Próbaképpen egy lépést tett oldalra, és döbbenten látta, hogy a
férfi is ugyanezt tette; végig rajta tartotta a szemét, és ez rossz érzéssel
töltött el. Ez nem jelentett semmi jót. Még nem találkozott olyan ellenféllel,
aki képes volt látni őt abban a ködben, amit ő idézett meg.
- Most arra gondolsz, hogyan érzékelhetlek
téged ebben a ködben, igaz? – kérdezte Erethon gúnyosan. – Elismerem, nem
látlak, de hallak téged és a szagodat is érzem.
- Mi? – kérdezte a Köd Király úgy, mint
aki nem érti azt, amit Erethon mondott.
- Hozzá vagyok szokva a látás nélküli
harchoz. Nem kell látnom téged ahhoz, hogy elkapjalak. Ha elveszik a látásodat,
marad más, amivel érzékelheted az ellenfeledet. Bérgyilkosként ez volt az egyik
tanulság, amit meg kellett tanulnom. Aki nem képes vakon harcolni, abból nem
lesz jó bérgyilkos.
- És azt gondolod, ez elég lesz ellenem? –
kérdezte a Köd Király.
- Akár ennyi is elég – mondta Erethon
nyugodt hangon, majd felpattintotta annak a tégelynek a tetejét, amit a kezében
tartott. – Mert miközben én tisztában vagyok a te képességeddel, addig te nem
tudod, hogy én mire vagyok valójában képes. – A bérgyilkos társai felé nézett.
- Krain, Sadok, csukjátok be a szemeteket, és nehogy levegőt vegyetek.
Krain és Sadok nem kérdezett semmit sem,
pontosan azt tették, amit Erethon mondott; tudták, mire készül, hiszen jól
ismerték Erethon képességét. Tudták, hogy az egyik mérgével akarja megölni a
Köd Királyt. Nem sok kellett ahhoz, hogy Erethon mérge hasson; amint a Köd
Király szervezetébe jutott, mérhetetlen fájdalom töltötte el testét. Még csak
nem is számított arra, hogy ellenfele méreget fog használni ellene. A méreg
olyan erős volt, hogy azonnal végzett vele. Amikor a Köd Király meghalt, a köd
rögtön elkezdett szertefoszlani; és amint ez megtörtént, Krain és Sadok
megkönnyebbülve lélegzett fel. Kezdett elegük, lenni a ködből. Szerencse, hogy
Erethon megtalálta őket. Még éppen idejében érkezett a segítségükre.
- Örülök, hogy látlak, Erethon – mondta
Sadok, mikor a bérgyilkos hozzájuk lépett. – Nem számítottunk rád.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy
sikerült megtalálnotok Kahint – mondta Krain, aki a vállán lévő sebet
szorította el.
- Mellon megérezte, hogy bajba jutottatok
– felelte Erethon. – Elindultunk, hogy segítsünk nektek. Kahint is megérezte,
aki Derenhez és Tranhoz sietett, hogy segítsen nekik.
- Kahin életben van? – kérdezte Krain.
- Amennyire Mellon meg tudta állapítani,
igen. Na de hogy megsérült-e, azt nem tudom. Csak a jelenlétét érezte meg, és
azt, hogy éppen Derenhez és Tranhoz tartott. Valószínűleg már segített is
nekik.
Krain megkönnyebbült. Neki ez a hír bőven
elég volt. Örült, hogy unokaöccsének nem esett semmi baja. Sikerült életben
maradnia.
- És Mellon? – kérdezte Sadok. – Ő hol
van?
- Ő elment segíteni Somának, Éhonnak és
Dwannak. Valószínűleg Kahin, Deren és Tran is odatartanak.
- Reméljük, hogy így van – felelte Sadok,
majd Krainra nézett. – Hogy vagy? Súlyos a sebed?
- Volt már rosszabb is – válaszolta Krain,
és sápadt arcán verejték csillogott. – De azért nem ártana ellátni, mielőtt
tovább indulunk.
- Nem kell ellátnunk – mondta Sadok. – Van
nálam valami, ami azonnal meg fogja gyógyítani.
Krain és Erethon érdeklődve nézett
Sadokra, aki elővette kulacsát, melyben még mindig őrizte az Erdő Szellemének
értékes ajándékát. Az Élet Vize biztosan segíteni fog begyógyítani Krain sebét.
- Ez az Élet Vize – mondta Sadok. – Az
Erdő Szelleme adta ajándékba azzal a célzattal, hogy bármelyikkőtök sebét
begyógyítsam. Te leszel az első, aki inni fog belőle.
Odanyújtotta kulacsát a törp-királynak,
aki elvette tőle azt, majd szájához emelte és ivott belőle egy kortyot.
Kíváncsian várták, hogy mi lesz a hatása. Krain hirtelen melegséget érzett a
sebénél. Kíváncsian pillantott oda, akárcsak Sadok és Erethon, és látták, Krain
sebét valami fény borította be, mely úgy ragyogott, akár az élet. Aztán olyasmi
történt, ami igazán megdöbbentette a három bajtársat: ilyesmit még életükben
nem láttak. Krain sebe nyomtalanul eltűnt; még csak heg sem maradt utána. Krain
csodálkozva tapogatta vállát, majd próbálgatta, de nem érzett fájdalmat. Az
Élet Vize nyom nélkül eltűntette a sebét.
- Hihetetlen – mondta Erethon. – Ilyesmit
még sosem láttam. Az Élet Vize tényleg képes minden fajta sérülést
begyógyítani. Az Erdő Szelleme igen értékes ajándékkal jutalmazott meg téged,
Sadok.
- Ezért is kell takarékoskodnunk vele –
felelte Sadok, miközben maga is ivott egy kortyot az Élet Vizéből, és az ő
sebei is begyógyultak. – Csak a legsúlyosabb sebeknél kell használnunk.
- Amíg ebben az erdőben leszünk, lesznek
még ennél is súlyosabb sérüléseink – mondta Krain komoran.
- Nem hinném, hogy az ellenség
megpróbálkozna ismét megtámadni minket – válaszolta Sadok. – Biztosan
értesültek már arról, hogy sikerült végeznünk a Fekete-erdő egyik legerősebb
harcosával. Ezek után nem fognak, vagy nem mernek újabb harcba bocsátkozni
velünk.
- Lehet – felelte Krain. – De a harcnak még
nincs vége. Mi legyőztük az ellenségünket, de a többiek még nem. Biztos vagyok
benne, hogy az ő harcuk még nem ért véget.
- Akkor induljunk el azonnal – javasolta
Erethon. – Minél hamarabb találjuk meg őket, annál hamarabb tudunk segíteni
nekik.
Sadok és Krain egyetértettek a
bérgyilkossal; hamar összeszedték magukat, majd útra keltek, hogy megkeressék
barátaikat. Vissza se pillantottak a halott Köd Királyra, kinek teste
szétfoszlott, mintha az is ködből lett volna, és összevegyült az erdő gonosz
sötétségével. Semmi se hallatszott immár.
Éhon hátraugrott a Fekete Özvegy újabb
támadása elől, majd nekirontott, és sikerült megvágnia lábát, melyből bűzös vér
tört elő. Dwan egyre jobban beleélte magát a harcba. Élvezte, hogy egy erős ellenféllel
harcolhatott; éppen ezért egyre nagyobb hévvel támadott. Soma is állta a sarat,
még ha ő maga egy kicsivel fáradtabb is volt társainál, de azért hősiesen
küzdött. Ez volt életének egyik legveszélyesebb harca; nem maradhat alul,
küzdenie kell, amíg csak bírja erővel.
A Fekete Özvegy ismét nekirontott a három
bajtársnak. Gonosz szemeiben izzó gyűlölet égett, miközben Éhont vette célba,
ki előrántotta egyik rejtett kését, amit a Fekete Özvegy felé dobott, eltalálva
ezáltal az egyik szemét, mitől az ocsmány dög fájdalmasan felkiáltott.
Váratlanul érte a törp merészsége, ami
akkora haraggal töltötte el a lelkét, mint még soha. Ez a törp-fattyú
megvakította az egyik gyönyörű szemét, amit nem hagyhatott megtorlás nélkül.
Gyűlölködve nézett rá Éhonra, majd feléje kezdett el rohanni, de nem érte el a
törp-herceget, mert abban a pillanatban Dwan elébe termett, és fejszéjével
levágta az egyik lábát, minek vérző csonkjából orrfacsaró zöldes vér csöpögött
a földre.
A fájdalom csak növelte a Fekete Özvegy
gonoszságát és haragját. Kezdte unni, amiért egyszer sem sikerült megsebeznie
ellenfeleit, miközben azok egyre súlyosabb sebeket ejtettek gyönyörű testén.
Ideje lenne végre véget vetni ennek a harcnak, és komolyan megleckéztetni
ezeket a törp-fattyakat.
Dühtől izzó szemeit Soma felé fordította,
ki ott állt előtte, kivont karddal a kezében, és figyelte mindenegyes
mozdulatát, hogy még idejében meg tudja védeni magát tőle.
Éhon követte az Özvegy pillantását.
Szemeiben aggodalmas felismerés kezdett el csillogni, mikor rájött, mire készül
az ocsmány bestia. Azonnal a Fekete Özvegy után vetette magát, ki egyből Soma
felé kezdett el iramodni, mivel úgy gondolta, hogy a habo a leggyengébb harcos
közöttük; és ha elkapja, akkor olyan fájdalomban részesíti a törpöket, mint
amilyenben ők részesítették, mikor elvették egyik szemének világát.
Már majdnem sikerült elérnie Somát, mikor
egyszer csak Éhon fölugrott a levegőbe, egyenesen a Fekete Özvegy fölé, ki
egyre csak Somával volt elfoglalva, és nem vette észre azt a közeledő veszélyt,
ami hamarosan a vesztét okozta.
Éhon egy elegáns szaltót csinált a
levegőben, miközben az egyik lábát kinyújtotta, majd igyekezett úgy kiszámítani
az esését, hogy a lehető legpontosabban találja telibe az Özvegy testét.
A Fekete Özvegy megállt egy pillanatra.
Nem értette, mi az a veszélyérzet, ami hirtelen elkapta őt, de már nem volt
ideje gondolkodnia ezen. Akkora erő találta telibe, ami azonnal kioltott belőle
minden életet, és összezúzott testtel ott feküdt a földön, szemeiből pedig
kihunyt minden fény és értelem.
Soma rémült csodálattal nézett Éhonra, ki
továbbra is ott állt az Özvegy testén, és hidegen nézett le a bestiára. Most
tudatosult benne, hogy az, amit az előbb látott, az Éhon valódi képessége, amit
az apján kívül nem láthatott senki más. Képes volt akkora erővel rátaposni
másokra, hogy az könnyen az ellenfele életébe került. Nem is szerette használni
ezt a képességet, mert veszélyes volt, és könnyen megölt vele másokat. Csak
kivételes alkalmakkor szokta alkalmazni, de akkor is csak ritkán, főleg mikor
már nem volt más választása.
Dwan csodálkozva nézett fiatal társára;
most először látta tőle ezt a képességet, és alaposan meglepte annak mértéke és
brutalitása. Még szerencse, hogy nem állt le vele komolyabban harcolni,
különben jócskán megjárta volna. Krain jól kiképezte a fiát, az biztos.
Éhon közelebb lépett Somához, majd
szemügyre vette, hogy megállapítsa, van-e sérülés rajta; de ahogy elnézte, nem
volt rajta egy karcolás se. Kivéve talán azt a sebet, ami az arcán volt, de ezt
leszámítva más sérülése nem volt. Még idejében sikerült megvédenie.
- Örülök, hogy nem esett bajod – mondta
Éhon Somának. – Jól harcoltál.
Soma zavartan sütötte le szemét.
- Igyekeztem jó lenni – válaszolta. – De
mi volt ez, amit láttam tőled? Hogyan voltál képes egyetlen rúgással végezni
vele?
- Ez is Drain vérvonalához köthető. Erre
is egyedül ő volt képes, és nem csak a gyorsaságra. Kivételes képesség, amit
hosszú évekig gyakorolnia kell annak, aki képes használni ezt az adottságot.
Bár nemigen szeretem használni. Ronda egy képesség, amivel nem szabad csakúgy
visszaélni. Alkalmazni is csak akkor szoktam, ha nincs más választásom.
Soma bólintott. Nem is gondolta volna,
hogy a törpök ilyesmire is képesek voltak. Ha eddig azt gondolta, hogy törpök
milyen érdekesek tudnak lenni, akkor rá kellett jönnie, hogy nem csupán
érdekesek, hanem egyenesen lenyűgözőek voltak. Krain a gyorsaság mestere volt;
Dwan a kitartás és a rendkívüli bátorság használója; Kahin a fürgeség és a
pontosság alkalmazója; Éhon pedig a nagy fizikai erő mestere volt. Mindegyik
képesség lenyűgöző volt a maga nemében. Szerencse, hogy ők négyen csatlakoztak
Sadokhoz. Így több esélyük lesz legyőzni Srant, ha Krainékhoz hasonló harcosok
lépnek velük szövetségre. Soma őszintén hitt ebben.
Mozgolódásra lettek figyelmesek, mire
mindannyian megszorították fegyvereik markolatát, és várták, hogy az ellenség
kilépjen a fák közül, de legnagyobb döbbenetükre Mellon volt az, aki felbukkant
előttük. Nem könnyebbültek meg azonnal. Ez a Fekete-erdő birodalma volt, ahol
sok gonosz lény élt. Lehet, egyikük felvette a mágus alakját, és így próbál meg
a közelükbe jutni. Óvatosnak kell lenniük. Addig nem szabad elhinniük, hogy ő
Mellon, amíg ki nem derítik, hogy tényleg ő az.
- Állj! – szólt oda az öreg mágusnak Éhon.
– Egy lépést se tovább!
Mellon megállt, és a három bajtársra
nézett, akik ellenségesen figyelték őt.
- Nem kell aggódnod, Éhon – mondta Mellon.
– Én nem vagyok ellenség.
- Ki tudja? – válaszolta Éhon hűvösen. –
Akár Mellon vagy, akár nem, ki fogom deríteni.
- És azt mégis, hogyan akarod? – kérdezte
a mágus szórakozottan.
- Tégy valamit, amit egyedül Mellon
szokott megtenni. Valamit, ami elárulja valódi kilétedet.
Mellon elmosolyodott, de nem állt ellent a
fiatal törp-herceg parancsának. Maga elé helyezte botját, majd lehunyta
szemeit, és mindhármuk ámulatára, teste fiatalodni kezdett. Mikor
megfiatalította magát, Soma azonnal rájött, hogy ő tényleg Mellon volt; kivéve
Éhon és Dwan, mivel ők még nem látták tőle ezt a varázslatot. Fenyegetően
emelték fel fegyvereiket, de Soma megállította őket.
- Várjatok! – mondta Soma. – Ő tényleg
Mellon. Láttam már tőle ezt a varázslatot. Tényleg képes megfiatalítani magát.
Éhon és Dwan a habóra néztek; bár egy
kissé kétkedve, de hittek társuknak.
- Örülök, hogy még emlékszel erre a
varázslatomra, Soma fiam – mondta Mellon visszaváltozva. – Ezt a képességemet
csak azok ismerik, akik látták már ezt tőlem. Rajtad kívül csak Sadok, Erethon,
Tran és Deren tudja, hogy képes vagyok megfiatalítani magamat.
- Még szerencse, hogy Soma ezt tudja, mert
akkor alaposan megjártad volna – mondta Dwan, de hangjában megkönnyebbülés is
vegyült.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy
megtaláltad Kahint, igaz? – kérdezte Éhon.
- Nem éppen. Bár tudom, életben van, és
hogy Derennel együtt éppen felénk tart. Trant is érzem, de őt csak halványan.
Valószínűleg megsérülhetett.
- Megsérült? – kérdezte Soma rémülten,
majd el akart indulni, de a mágus visszatartotta.
- Nyugalom – mondta Mellon. – Hamarosan
megérkeznek ők is.
- Szóval Kahin életben van? – kérdezte
Éhon. – És apámmal és Sadokkal mi van? Róluk mi hír?
- Ő és Sadok összeakadtak a Köd Királlyal,
a Fekete-erdő egyik legveszélyesebb lakójával. Elküldtem hozzájuk Erethont,
hogy segítsen nekik. Én magam pedig eljöttem hozzátok, hogy nektek segítsek. De
amint látom, már nincs is szükség erre.
Hamarosan újabb alakok jöttek elő a fák
közül. Mindenki megkönnyebbülésére Kahin és Deren volt az; a fiatal fejvadász
karjában tartotta az eszméletlen Trant. Éhon elmosolyodott, mikor meglátta
Kahint. Úgy tűnt, semmi baja nem esett, leszámítva azt a sebet, ami a combján
volt. Éhon ezt roppant különösnek találta. Valaki megsebezte Kahint? Ez eddig
csak két személynek sikerült, mivel Kahint nem lehetett csakúgy megsebezni.
Azonban Tran igen súlyos állapotban volt. Arca teljesen sápadt volt, úgy tűnt,
mintha halott lenne. Soma aggódva rohant Derenhez és nézett fel
unokatestvérére.
- Nem néz ki valami jól – mondta Mellon,
és Derenhez lépett. – Mi történt vele? Sérülés nem látszik rajta.
- Csak az elméje sérült meg – mondta
Kahin. – Nem tudom meggyógyítani. Te talán tudsz rajta segíteni.
- Talán – felelte Mellon, és átvette
Derentől az eszméletlen habót, majd leült vele a földre.
Alaposan vizsgálni kezdte, míg a többiek
körbeállták és figyelték, mit csinál. Soma egész testében reszketett, és végig
azon izgult, hogy Mellonnak sikerüljön meggyógyítania Trant. A mágus arca
néhány másodpercig feszült maradt, ahogy Trant vizsgálta: végül
elmosolyodott.
- Menni fog ez – mondta derűs hangon, majd
kezét, a fiatal habo fejére tette, és varázsigéket kezdett el mondani.
Egy ideig semmi se történt, majd egyszer
csak látták, hogy Tran arcába kezd visszatérni az élet és a szín. Tran szemhéja
megrebbent, mikor ébredezni kezdett. Majd felnyitotta szemét, és egy pillanatra
üresen nézett maga elé, aztán erőt merített, és lassan felült. Soma
megkönnyebbülten lélegzett fel, majd magához ölelte Trant, aki értetlenül
nézett maga elé. Nem emlékezett arra, hogy mi történt.
- Hol vagyok? – kérdezte Tran halkan, mire
Soma elhúzódott tőle.
- Barátok között – mondta Soma. – Hogy
érzed magad?
- Fáradtan – felelte Tran. – Mintha
egyhetes mély álomból ébrednék. Bár nem hiszem, hogy tudom, milyen egy hétig
aludni.
- Meg fog gyógyulni – mondta Mellon
mosolyogva. – Ez már a régi Tran beszéde.
- Szerencsés vagy, kölyök – mondta Dwan. –
Egyáltalán mi történt veled?
- Ha én azt tudnám – válaszolta Tran. –
Nem emlékszem semmire se.
- Talán jobb is így – felelte Deren. – Így
legalább nem fog kínozni téged annak az emléke, ami veled történt.
- De mégis, mi történt? – kérdezte Soma. –
Titeket is megtámadtak?
- Néhány árnyszörny volt – mondta Deren. –
Tranon egyre jobban eluralkodott a Fekete-erdő gonosz hatalma; ezért is nem
tudta megvédeni magát a rá leselkedő veszélytől. Egy ideig sikerült megvédenem,
de egyre több árnyszörny bukkant fel. Ha Kahin nem segített volna, mindketten
halottak lennénk. Még szerencse, hogy képes irányítani a fehér tűz hatalmát.
- Fehér tűz? – kérdezte Tran érdeklődve. –
Az meg mi?
- Egy hatalmas erejű láng, amit csak olyan
lények képesek használni, akik rendkívüli varázserővel bírnak – válaszolta
Deren tanítványának. – A halandók világában nem létezik. Ahhoz, hogy valaki
használni tudja, a saját varázserejét kell csaléteknek használnia, hogy
megidézhesse és alkalmazhassa, mindezt úgy, hogy valami tárgyba gyűjti az
erejét. Erre persze az a kard a legalkalmasabb, amit Kahin oldalán látsz. A
tünde-kardok képesek magukba gyűjteni e láng lenyűgöző erejét.
- Hiszen ez csodálatos! – mondta Tran
fellelkesülve, habár még mindig nem értette, mi is valójában az a képesség,
amit Kahin használt, hogy megmentse Deren és az ő életét.
Soma megforgatta szemeit. Dwan csak
szárazon mosolygott.
- Úgy tűnik, a kis vakarcs kezd egyre
jobban lenni – mondta gúnyosan, mire Tran ráemelte felháborodott pillantását,
de Mellon szerencsére közbeszólt, különben ki tudja, hová fajultak volna a
dolgok.
- Az a fő, hogy éltek – felelte Mellon. –
És örülök annak, hogy te is életben maradtál, Kahin. Igen alattomos ellenfelet
fogtál ki magadnak.
- Csak egy szánalmas alakváltó volt –
nézett félre Kahin, és szemében undor és megvetés fénylett. - Megpróbált az
érzéseimmel szórakozni, és ezért drágán megfizetett. Ő az, aki holtan fekszik,
és nem én.
- Ő volt, aki megsebzett? – kérdezte Éhon.
- Nem, magamnak csináltam, hogy a
fájdalommal megtörjem az illúzióját. De nem kell aggódnod, nem olyan súlyos.
- Viszont nem ártana bekötözni és ellátni,
nehogy elfertőződjön.
- Ahogy akarod – hagyta helyben Kahin
unokatestvére válaszát, majd ő maga is leült a földre, és hagyta, hogy Éhon
ellássa őt; a többiek pedig várták, hogy Sadok, Krain és Erethon is
megérkezzen.
Amíg várakoztak, mindent elmondtak
egymásnak arról, hogy mi történt velük, miután szétválasztották őket egymástól.
Talán két órát, ha várakoztak, mire Sadok, Krain és Erethon visszatértek
hozzájuk. Mindannyian megkönnyebbültek egymásnak, amint meglátták a másikat és
megbizonyosodtak arról, hogy mindenki épségben van. Krain mérhetetlen örömöt
érzett, amiért látta, fia és Kahin életben vannak; pedig biztos volt abban,
hogy ők is kemény csatán vannak túl. Erről már akkor meggyőződött, amikor
meglátta a Fekete Özvegy holttestét, és rögtön tudta, hogy csakis Éhon lehetett
az, aki végzett vele.
Soma örömmel rohant oda Sadokhoz és ölelte
magához, ami egy kissé meglepte az idősebb habót, de azért viszonozta a fiatal
habo ölelését, majd elhúzódott tőle, hogy alaposan megnézze magának.
- Nem látszik rajtad, hogy megsérültél
volna – mondta Sadok. – Kivéve talán az arcodon, de ez nem tűnik túl vészesnek.
- Rajtad se látszik, hogy egy komoly
csatán vagy túl – felelte Soma mosolyogva. – Pedig úgy hallottam Mellontól,
hogy egy igenveszélyes ellenféllel harcoltál, akit Köd Királynak hívnak.
- Miért? Ki az a Köd Király? – kérdezte
Tran, aki most először hallotta ezt a nevet.
- Tényleg kezdesz meggyógyulni – mondta
Kahin a fiatal habónak, és őszintén örült annak, hogy élénk vidámsága még a
régi volt. – Ha már ilyen élénk érdeklődést mutatsz.
- Hogyhogy meggyógyulni? – kérdezte Sadok,
és Tranra pillantott. – Megsérültél?
- Mindent a maga idején – mondta Mellon
barátjának. – Először is, pihenjetek meg, aztán mondjátok el, mi történt
veletek, és hogy miképpen győztétek le a Köd Királyt. Utána a mi történetünket
is elmeséljük.
Sadok, Krain és Erethon úgy tettek, ahogy
a mágus mondta nekik. Megpihentek egy kicsit, ettek is valamicskét; legalábbis
azt a kevéske élelmet, ami még megmaradt nekik, aztán mesélni kezdtek
egymásnak. Miután mindent elmondtak egymásnak, és miután Dwan abbahagyta a
zsörtölődést, mikor megtudta, Erethon hogyan győzte le a Köd Királyt, mély
hallgatás borult rájuk. Túléltek egy veszélyes és kimerítő csatát, ismét együtt
voltak, de mi lesz most ezután? Igen, folytatniuk kell a keresést. Meg kell
találniuk Deremirt, hiszen ezért jöttek ide valójában; és biztosan értesült már
az ittlétükről, na de akkor miért nem jött még elő? Egyáltalán nem kíváncsi
arra, hogy kik azok az idegenek, akik csak úgy bemerészkedtek az ő erdejébe?
- És most hogyan tovább? – törte meg a
csöndet Dwan. – Folytatjuk a keresést?
- Nincs más választásunk – felelte Sadok.
– Vissza nem fordulhatunk. Ezek után már nem.
- Gondolod, sikerül megtalálnunk Deremirt?
– kérdezte Soma. – Ez az erdő hatalmas. Ki tudja, mióta vagyunk már itt? Ennyi
idő alatt csak megtaláltuk volna.
- Nagyon is tisztában van azzal, hogy itt
vagyunk – mondta Mellon. – Az ő figyelmét se kerüli el az, ami a Fekete-erdőben
történik. Biztosan hallott arról, hogy végeztünk az erdő két legveszélyesebb
harcosával.
- Hamar terjednek itt a hírek, ha ezt
mondod – mondta Krain. – Arra számítasz, hogy felkeltettük az érdeklődését?
- Ami nyílván meg is történt – válaszolta
Deren. – Máskülönben Mellon nem beszélne így, ha nem eszerint volna.
- Mindenkiben van egy kis kíváncsiság –
mondta Mellon. – És ez alól Deremir se kivétel. Biztosan érdekli őt a kilétünk,
most hogy megmutattuk, mire vagyunk képesek. Mert már rájött arra, hogy nem
egyszerű harcosok vagyunk, akik meggondolatlanul tévedtek be a Fekete-erdőbe.
Tudja, célunk van ezzel. És el fog jönni hozzánk, hogy kiderítse, mi az.
- Olyan, mintha olvasnál a gondolataiban –
mondta Tran. – Ha már így tudod, mire gondolhat.
- Nem jársz messze az igazságtól –
válaszolta az öreg mágus. – Már azóta olvasok a gondolataiban, amióta beléptünk
ebbe az elátkozott erdőbe. Eleinte nem sokra tartott minket, és nem
foglalkozott velünk. De most már rájött arra, kik vagyunk.
- Örömmel halljuk ezt – mondta Krain. –
Akkor nincs más hátra, mint hogy szépen kivárjuk, amíg el nem jön hozzánk.
Igazán megkönnyíti a dolgunkat – ezt már gúnyos megvetéssel mondta.
- Persze, hogy kivárjuk – felelte Sadok. –
És hogy utána mi lesz? Azt majd meglátjuk. Egyelőre csak ki akarja deríteni a
célunkat. Ez még nem jelenti azt, hogy csatlakozni is fog hozzánk.
- Majd el fog dőlni ez is – mondta Mellon.
– Most mindenesetre próbáljunk meg aludni. Pihenjük ki harcunk fáradalmait. Ma
éjszaka biztonságban leszünk.
Mindenki azt tette, amit a mágus mondott.
Amúgy is olyan kimerültek voltak, hogy képtelenek voltak arra gondolni, hogy
meg fogják-e őket támadni, amíg alszanak. Így hát mindannyian nyugovóra tértek,
és az álom azonnal magával ragadta őket. Sadok arra ébredt, mintha valami
megreccsent volna a közelében. Szeme azonnal felnyílt és rögtön talpra
szökkent, miközben gyorsan előrántotta kardját. Fagyosan nézett abba az
irányba, ahonnan azt a fenyegető érzést érezte, mely egyre csak közeledett
hozzá. Ilyen fajta gonosz erőt csak egyszer érzett élete során, még ha nem is
volt olyan erős, mint az Övé. Tudta, ki volt az, aki közeledett hozzá és
felkészült a vele való találkozásra.
Megszorította kardja markolatát, mikor
meglátta a sötétségből előtűnő magas alakot. Barátai is megérezték a közelükben
ólálkodó veszélyt, mire mindannyian felébredtek és talpra szökkentek, miközben
előrántották fegyvereiket. És ekkor megláttak azt, akiért valójában eljöttek
ebbe az erdőbe. Végre szembe találták magukat Deremirrel, az Elátkozott
Harcossal.
Hogy milyennek találták őt? Mindenesetre
nem úgy nézett ki, mint amilyennek elképzelték. Majdnem úgy nézett ki, mint egy
átlagos ember, és akár még kellemesnek is mondhatták volna megjelenését, ha nem
érezték volna rajta azt a gonosz erőt, ami szörnyeteggé varázsolta őt.
Deremirnek szőke haja volt, mely kócosan hullott bele borostyán sárga szemébe.
Ruházata egyszerű volt, nem viselt páncélt, se láncinget; ami igazán különös
volt rajta, azok a gyolcskötések voltak, melyek egész karját befedték, és
amiket még a szája körül láttak, melyekkel éles fogait fedte be. A kötéseket
valamikor a tündék készítették neki, amivel elfedhette és elzárhatta gonosz
sebeit, miket egykor Sran okozott neki. Oldalán még mindig ott hordta régi
kardjait, miket Sötétpengének és Hasító Szárnynak hívták, melyekkel egykori
ellenségeit ölte meg. Éles karmokban végződő ujjai fekete vértől voltak
mocskosak: egy korábbi kobold áldozata vére volt ez.
Végre egymással szemben álltak. Deremir
kifejezéstelenül nézett végig az előtte álló harcosokon. Nem mutatott
érdeklődést, nem mintha elvárták volna, hogy érdeklődjön irántuk. Sadok ekkor
előrelépett, és megszólította Deremirt:
- Te lennél Deremir, az Elátkozott Harcos?
– kérdezte Sadok oly szigorúan, ami egyből felkeltette Deremir érdeklődését.
Végignézett az apró habón, és ekkor
észrevette rajta, hogy ő maga is Sran átkával van megsújtva. Ez aztán a különös
véletlen. Egy habo, akit maga Sran átkozott meg. Ez nem túl gyakran esett meg
egy habóval, hogy maga a Sötétség Ura átkozta meg. Ez csak egyetlen dolgot
jelenthet: maga Sadok állhat előtte, aki legyőzte Srant. Csak őt átkozhatta meg
a Sötétség Fejedelme.
- Szép kis átokkal sújtottak téged –
szólalt meg végre Deremir, és Sadoknak szeme se rezdült meg, mikor ezt mondta
neki. – Nem lesz könnyű megszabadulnod tőle. Már, ha tudnál.
- Miért? Te talán meg tudsz szabadulni a
téged sújtó átoktól? Akit Sran egyszer megátkozott, az alól az átok alól semmi
se fogja feloldozni. Bárhogyan is szeretnéd ezt.
Folytatjuk.******************** 10. BEMUTATJUK…
SZILÁGYI
ANITA VERSEIT - ŐSZIKÉKSZAKMAI
ÖNÉLETRAJZ:
![](./index_files/Szilágyi Anita (2).jpg)
Szilágyi Anita
Nevem
Szilágyi Anita.Nyolc éve írok verseket. Műveimet a Poet irodalmi oldal
rendszeresen közli. 230 írásom látott eddig napvilágot. Verseim irodalmi
folyóiratokban, újságban, antológiákban, jelentek meg. Számomra a versírás az
egyetlen orvosság, mely gyógyítja érzelmi sérüléseimet, ezáltal felerősíti
testemet. Versírás inspiráció és a legjobb motivációs tréning. Szeretnék még
sokat fejlődni, és elismertebbé válni a művészet világában. Szeretném, ha verseim
a jövőben több olvasóhoz eljutnának, és átéreznék az írásom őszinte
mondanivalóját.
Illusztrációk
a verseimből:1.
vers. Őszikék
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért szálltak tova a kis fecskék?
Elmúlásról hegedülnek épp,
Meghervadt már minden tájkép!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Hol van a varázs, hová lettél, csoda-kék?
Hallgatom az őszi eső bús énekét,
Átmossa bennem a nyár édes emlékét.
Meséljetek
nekem, őszikék,
Még rólam is szólnak szép regék?
Elhaló napsugár fénye opálos derengés,
Besötétült világ bennem matt szürkeség!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért húzzák vonójukat mélyen a lélekzenék?
Felsírnak szívemből az elfojtott könnyek,
Porrá zúznak a nehéz sziklakövek!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Örök álmomig elringatnátok, bíborkék?
Gyenge testem ráomlik a nyirkos avarra,
Bús szerelemhajtásom áthajlik kopjafámra.
___
2.
vers.Őszelő
Tollászkodó
ősz árnyas hárs alatt
Vénkisasszony nyoszolyójára hullt pitymallat
Szőke
felhőre rőt kontyát kiteregeti
Komorságra, piros repkényét eregeti
Napfény
szirmaiból nagyokat tépünk
Perzsaavarszőnyegben lassúbb léptünk
Hervadásom rezgő őszelőben
Vénülő fény, felrezdül mécsesemben
Sötétlila
tenger örvényét fodrozza bősz szél
Kagylóhéj márványerezetén hableány zenél
Mólónál síró sirálycsapat sürög
Hűvös bőrömre mahagónihullám csöpög
Lekuporodom
rideg sziklaszirt tövében
Fázom, felöltöm rozsdás őszi bekecsem
Halkan duruzsoló rőzsetűz fényében
Nesztelen érzéseink ölelkeznek meztelen!
___
3. vers.
Szívfalamba zárt magány
Gesztenyék
kopogásával szférámba törtél!
Már megint itt vagy? Hívatlan vendég!
Szívtégláim közé szorosan bepréselődtél!
Nem
akartalak! Asztalomnál helyet foglaltak nemrég!
Összetört
bennem végleg ez a nyár!
Szívem csupán beékelt fájdalmat érintő idegpár!
Megcsaltál! Hirtelen jött, hevesen lobogó verőfény...
Azóta hűvös a reggelem, nappalom is vérszegény.
Ez a nyár
kiölte szívemből a Napsugár melegét!
Hasogat a csend! Kiszárítja energiám velejét!
Dobogtat szívfalamon a magány! Kitörni készül talán?
Kellesz nekem, fényár! Lúdbőrzök életem alkonyatán.
Szerelmes
volt belém a hódító nyár? Vagy csak játszott csupán?
Gyümölcsei mézét oly sokszor éreztem számon buján,
Kívántam a mustos szerelem nedűjét kortyolgatni!
Élveztem perzselődésünk! Éheztelek pátyolgatni!
Bohém álom
volt csupán nekem ez a nyár, azt hiszem!
Elhittem, hogy a boldogság nekem is jár, ha őrizem,
Nőiességem virágait mohón falták a tiszafák,
Cserfességem őszi sértődések elnémították!
Uralma alá
vont engem váratlanul ez a nyár!
Marionett voltam, kiben hamar felépült a légvár,
Csókoltál, becéztél, kellemes volt ez a dorombolás,
Majd, mint egy rosszalkodó bábhoz szólt a dorgálás!
Mozaikjaim
visszhangosan csörrentek ezen a nyáron!
Csatát veszített eszelősségem robbant aurámon!
Rohantam a távolba, hegyeket másztam! Vadásztalak!
Szeltem Tiszát, dúltam Dunát, suhanó fákban láttalak!
Megadom
magam, ezen a nyáron gyarmatod leszek!
Hiszek a csodákban, szívem tombolja: Nem Feledlek!
Üres szívkamrám, érzem, aortapumpáidban pulzál,
Teliholdkor ösvényt vágok, hisz szerelmed ott bujkál...
Lapulsz
színes őszben! Rejtőzöl előlem észrevétlen!
Ha összeégne szemünk, szökkenne őzikém szemérmesen,
Dívás színteremről leléptetve mellékszereplővé váltam,
Hódítasz Múzsákat! Én meg emlékünkkel bőrig áztam!
Hamisságod
álcázod zsákmányejtésed trófeáján,
Szétcsúszott lakatunkat betemette az Appenninek,
Te csak élj önfeláldozón, s ne mondd el senkinek,
Hogy hideg rázza testem életem túloldalán!
___
4. vers.Tölgyapó
Öreg
tölgyapó kérges odvában
Levéllel bélelt, vaskos kuckóban
Makk úrfi kopog serényen
Megsárgult őszköpenyem zsebében
Csicsergő
csemete, agg fészkedbe bújtam
Hűvös árnyad alatt siránkoztam
Bölcsen hallgattál, nem voltál mostoha
Szeretlek téged, te vén apóka
Lombpalástodba
rejtőzöm titkon
Derengő fényed félhomályomba oson
Fázós bokrok dideregve ölelkeznek
Felszálló köddel illúziót kergetek
Törzsed
évgyűrűibe róttam nevem
Ellopott álmomat itt mindig megleled
Szemednek fénye ősszel elszökött
Remegő pillanatomban kristálygömböm eltörött
Szürke
hajnalon párát lehelő sóhajok
Tarajos tengerárban mentőcsónakok
Lábam lenyomata nyirkos mohában
Elsüppedek bánatom mocsarában
Bús
melankólia, mély gyászolás
Bölcsen elballagó elmúlás
Borzas szellő szökell szarkalábamon
Jós bagoly huhog haranglábakon!
___
5. vers.
Ősz Király palástja
Ősz
Királyunk lassan feltűzte Nyárlány haját,
Skarlátvörös fénytűkkel kidíszítette pántlikáját,
Ráborította a színpompás királynői ruhát,
Kontyára emelte tiszta-arany koronáját,
Ősz
Királyunk varázspálcájával átszínesítette az erdőket,
Sugallt még ránk egy kis bájoló szív-meleget,
Nyárlány nagyon büszke volt Ősz Királyunkra,
Hogy ily fenséges látványt festett világunkra,
Napfelkelténél
Ősz Király Nyárlány haját fésülte,
Aranyfényű tincseit fagyöngyökkel ékesítette,
A természet legszebb évszaka az ő csodatételük,
Tölgyesek ezernyi színes küldeménye édesük,
Ősz
Királyunk palástját beborítják bíborvörös falevelek,
Nyárlány lágy sóhajaival fújnak langyos szelek,
Ősz Királyunk Nyárlányt ültette karmazsin trónszékére,
Hiszen a benne élő szépséget szórta szét földkerekségünkre.
********************
11. ÉLETTÖRTÉNETEIMBŐL
A HUSZONEGYEDIK KÖNYVEMHEZ: VARÁZSSZEM
Azt mondják, hogy én mániákus ember vagyok, nehéz velem élni, és számmisztikában is szenvedek. Valóban igaz, hogy nehéz, és szeretem a kerek számokat, és kedvenceim történelem órákon az évszámok voltak, amiket könnyedén megjegyeztem valamikhez kötve, másokkal ellentétben, akik utálták a történelmi számokat, például, hogy István királyt ezerben koronázták meg, valamint a legkönnyebb várviadal szám, a nándorfehérvári ütközet, az 1456, vagy a Francia Forradalom is hasonló ugyebár: 1789. De számtalan hasonlót tudnék mondani, csak úgy hirtelenjében, mondjuk az egri vár diadala: 1552. Az első szám az egyes, aztán kettő ötös, és a végén a kettes, van benne logika, de nemigen kellett a történészeknek, pedig olyan jól megoldottam.
Van még pár kedvencem, pl. a várnai csata: 1444, Horemheb fáraó megkoronázása: i. e. 1333, és még számtalan könnyen megjegyezhető évszám.
Egy számsoron mindezek vizuálisan ábrázolhatóak, a nullától kiindulva, ami ugyebár időszámításunk kezdetét jelezné, és jobbra-balra elindulva minden jeles dátum elhelyezhető.
Most is egy számmizéria következik, a huszadik könyvemre húztam még egyet, egy másik lapot, és így jött ki a huszonegy, ami ugyebár nyerő szám, és a mostani könyvem lesz a huszonegyedik kötetem.
Na hiszen, ez ám a tuti, hacsak így nem, gondolhatnák némelyek.
Húszra lapot húzni eléggé kockázatos dolog.
Nekem biztosan nyerő szám lesz. No, ez elég önteltségnek tűnik, de már az is megtisztelő, hogy idáig eljutottam, hogy hányan olvassák majd, az más kérdés.
Aztán a könyv címe is sugallhat sokféle belemagyarázást.
VARÁZSSZEM... Az, hogy lát, avagy nem lát az ember, az egy dolog, és az én egyéni, szociális problémám, mondhatnák sokan, és némelyek mondják is, hogy aszongya, azért mert maga nem lát, nem vakulhat meg mindenki, de ez nem is elvárás, mert az önzőség lenne.
Nos igen, látni sokféleképpen lehet, van, aki sasszemmel sem látja meg a dolgokat, én pedig rám ragadt és kifejlesztett érzékkel többet látok, érzek másoknál, vallom, hogy nem vagyok vak, csak csupán nem látok. Óriási különbség.
Azt, hogy világtalan, szívből utálom, mert nem igaz.
A Varázsszem pedig sugall némi misztikumot, vagy akár sámáni, vagy táltosi képzeletet, mondjuk írtam már képekre, képekről verset, ami állítólag kifejező és jó vers lett, noha sohasem láttam a festményt, csak elmesélték a tartalmát.
Aztán még sámándob sem kellett hozzá, csak néhány csengettyű, hogy hallják, hogy jövök és óhatatlan kitérjenek az utamból.
Régen kötelező volt a leprásoknak csengetéssel jelezni, ha jött szembe valaki, azóta sem változott meg ez a szemlélet.
No, akkor jól elkanyarodtunk az eredeti varázsszemtől, ami az alapötletet adta, a század közepén divatos, zölden villogó lámpától, a nagy világvevő rádiótól, amin látni lehetett, hogy pontosan ráhangolódtunk az állomásra, amit mindig csodálattal néztem, eléje hasalva, hogy mi is lehet az, és hogy fért bele a bácsi, aki belőle beszélt, és pláne egy zenekar? Gyermeki naiv rácsodálkozás.
Hallgattuk az Amerika hangját és a Szabad Európát, valamint a Rádió Luxemburgot.
Többször előfordult, hogy ha pár nap múlva visszaolvastam verseimet, elcsodálkoztam, hogy ezt én írtam magamtól, és nem is emlékszem ezekre a szófordulatokra, bizonyára valaki fogta a kezemet írás közben. Csak így lehetett.
Hála a feljebbvalónak, hívhatjuk bárhogy, múzsának, Istennek, ihletnek, szinte mindegy.
A belső látásról, és az emlékképekről még nem is esett szó, nem beszéltem, hiszen ezekből élek és alkotok, a múlt emlékeiből, valamint az éjszakai álmok visszaidézéséből állnak össze a verseim.
Tehát ezekkel a varázsszemekkel látott történésekről írok ebben a kötetben, és jöjjenek velem, és néha csukják be a szemeiket, és próbálják elképzelni ezt a vak világot, ami remélhetőleg nem vakvágány, hanem néha vakmerőség is, bátran bele a vakvilágba, mondván, görbe fát dobj a tűzre, mert kanyar jöhet.
Persze, ez nem ugyan az, mintha bekötnék valakinek a szemét, mert az csupán csak játék, szembekötősdi, vagy szembeköpősdi.
Bizton állíthatom, hogy hadvezéreknek, költőknek, zeneszerzőknek már állítottak szobrokat, de kritikusoknak nemigen.
Jelen esetben tömeggyilkosokkal ne foglalkozzunk.
Némelyek, magukat kritikussá avanzsált személyek nem átallják verseimet a vállalhatatlan versek kategóriájába sorolni, pedig őnekik kéne hivatalból támogatni a kortárs irodalmat, de éppen gátat építenek akár még a megjelenésnek is. Megértem én, ha valakinek nem tetszik egy alkotás, azt mondhatja rá, első szám első személyben, hogy nekem nem tetszik. Szíve joga, de általánosságban rásütni a negatív bélyeget nem. Minden olvasó hadd döntse el saját maga, neki mi a véleménye, és ne befolyásolja senki a megítélésben.
Előbb vagy utóbb, mindenre megjön a vevő.
Nehéz betörni a kortárs irodalomba, ebbe a pitiáner, belterjes, érdekorientált művészvilágba, pláne vidékről és látássérülten.
Más a megítélés, bejutni kihalásos alapon lehet csak.
Ez a hiánypótlónak szánt e-könyv szándék szerint tematikusnak indult, és időrendiséget is akarna követni, de talán ezen a téren kissé elkalandozik, de azért dátum szerint követhető.
Igazán megtisztelő számomra, ha elolvassák eme sokszínű verseskönyvet, váljék egészségükre, és adjon tartalmilag és formailag is újat Önöknek, de akad némi elkalandozás benne, elvisz a mindenáron megmutatás irányába. Nézzék el ezt nekem.
Az igazat mondd, ne csak a valódit, vallom nagy költőnkkel magam is, hiába látok sakktáblaszerűen, feketén, fehéren, az igazság az, hogy a világ színes, és ez a tény kedvem szerint való.
Mindenkinek jó olvasást kívánok, a visszajelzések és reagálások vágyával küldöm útjára ezt a kötetet.
Remélem, elszabadulnak az indulatok, mindkét irányba.
Elérhetőségeimet megtalálják a Facebook-on, és e-mailben a nagy.vendi54@gmail.com levélcímen, mindent megbeszélhetünk, nálam nincs tabu téma.
Barátsággal ajánlom a kedves olvasónak, egyebet nem mondhatok.
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL - Magánzó - Szekszárd, 2020. augusztus 25.
Néha még felkérnek festők, kiállítások megnyitására, mivel nem tudják, hogy látássérült vagyok, persze már nem vállalom el a hivatalt, de ezt azért megírom nekik, noha nem titok, hogy vak vagyok, de nem is propagálom mindenfelé.
Más a megítélés, aki vaknak áll, az ne ugráljon.
Egyébként pedig jól kösse fel a gatyát.
Szívem melegével
Érzem a képet,
Ha átsugárzik
Annak ereje.
Nem jut el fénye
Kihunyt szemembe,
Eltompult annak már
Tengerszín kékje.
Csak ha igazi tűz
Lobog a képben,
Az sugárzik át,
Lágyan szelíden
Képzetemig.
A Tiéd ilyen.
Gratulálok.
2020. 08 23
********************
7. ANGYALI
TALÁLKOZÁSOK
VÉGHELYI
PÉTERNÉ: A megmentett (első rész)
Nyáron szeretek a forró vonat előterében leülni, ahol senkivel nem kell az ülésen osztozni, és nyugodtan tudok olvasgatni hazafele. Egy nyári délutánon ez a hely már foglalt volt, egy férfi ült a lehajtható ülésen, mellette egy kopott kerekesszék, benne egy üveg kóla. A férfi vörös arca gyűrött, mélyen barázdált, vizenyős tekintete olyan, mint egy masszív alkoholistáé. Amikor ránéztem, alig forgó nyelvvel üdvözölt, ám én nem ültem mellé, hanem bent kerestem helyet. Szívbe markoló látványt nyújtott, leszálláskor rajta felejtettem a szememet, és szívemben megszületett a sajnálat, mely álszent módon kimondatta velem:
![]() |
Véghelyi Péterné |
– Isten
áldja, és ne igyon jóember!
– Nem vagyok részeg, én beteg vagyok, nem ittam – szólt hozzám a megalázott ember, és én azonnal éreztem, hogy igazat mond. Szégyelltem magam az előítéletem miatt, és igyekeztem elfelejteni
– Nem vagyok részeg, én beteg vagyok, nem ittam – szólt hozzám a megalázott ember, és én azonnal éreztem, hogy igazat mond. Szégyelltem magam az előítéletem miatt, és igyekeztem elfelejteni
őt, de sokáig magam előtt láttam kékeszöld szemeit, ami
nem volt homályos tekintet, inkább egy megviselt élet volt benne.
Ma ismét ő várt felszálláskor, ült az egyik ülésen, mellette a kopott kerekesszék, egy zsáktáska a földön, és a kólásüveg. Valami mégis más volt:
– Bocsánatot szeretnék kérni magától – álltam meg előtte –, és
Ma ismét ő várt felszálláskor, ült az egyik ülésen, mellette a kopott kerekesszék, egy zsáktáska a földön, és a kólásüveg. Valami mégis más volt:
– Bocsánatot szeretnék kérni magától – álltam meg előtte –, és
jegyet váltottam a kocsiban,
majd két igeújságot hoztam neki, és ismét elrebegtem a bocsánatkérésemet,
amiért részegnek néztem, melyet az előítéletem mondatott ki velem.
Szabadkozásomnak alig érthető mondatözöne vetett véget, és kibontakozott
előttem János élete.
A negyvenöt éves ember elmondta, hogy alkoholista volt, aki már 16 éves kora óta ivott, és csavargott. Mindene volt az alkohol, és most beteg, mert elitta az agyát, és a beszédközpontja súlyosan károsodott. A nyelve valóban nehezen forog, és beszéde olyan, mint egy részegé. 9 év óta kerekesszékben tudja csak az életét élni.
Elmesélte, hogy milyen könnyen sodródott bele az alkoholizmus örvényébe, ami egyszerűen beszippantotta őt. Remegett az alkoholért, a szenvedélybetegség elhatalmasodásával megivott bármit: nem csak sört, kannás bort, de fagyállót, arcszeszt, gyakran parfümmel is keverve, hogy hatásosabb legyen. Delíriumos állapotaiban az alkohol utáni emésztő vágy sokszor a földre rántotta, és kúszott, vonszolta testét. Ilyenkor őt részegnek hitték, gyakran röhögtek rajta, és hagyták vonaglani a padlón, a fagyos úton, mondván, hogy a hidegben majd kijózanodik. Gyakran vonszolta be magát csavargóként lépcsőházakba, és csak egy érdekelte, hogy a kabátjában a borsüveg bent legyen.
Az alkohol utáni sóvárgó delíriumban komoly halálfélelmekkel küszködött, elaludni sem mert, attól félt, hogy nem ébred fel, szó szerint majd meghalt az alkoholért. Ilyenkor remegő testében a menekülő lélek kiáltását hallotta: „Istenem, ha létezel, fogadj be engem az örök hazába, bocsásd meg bűneimet, megbántam azokat.” – olyan eldobottnak érezte magát, nem fordulhatott máshoz, csak Istenhez.
Ilyenkor elveszítette minden realitásérzékét, és az alkohol utáni sóvárgása ingerlékennyé tette, gyakran provokálható is volt, egy alkalommal fizikai tettlegességre is sor került egy parkolóban, melynek következtében bűncselekménnyel vádolták, és közfeladatot ellátó hivatalos személy elleni erőszakért fegyházbüntetésre ítélték, majd bebörtönözték. Ott azonban szembesültek vele, hogy nagyon súlyos alkoholbeteg, de mivel nem vihették ki rehabilitációs kezelésre, ezért a fegyház kényszergyógykezelésébe vonták, és ő 2014. május 7-e óta egyetlen korty alkoholt nem fogyasztott, és nem is cigarettázott.
Másfél éves elvonókúrán vett részt, és csillogó szemével hadonászó mozdulatait abbahagyva az égre emelt kezeivel, alig érthető beszédével hálát mondott Istennek, aki őt így mentette meg.
- Akkor néztem körül a világban, hogy milyen szépek a fák, a természet, ez a világ, és én ebből semmit nem láttam, mert mindig részeg voltam, csak a sötétség volt, a félelem. Végre láttam, és hálás voltam Istennek, hogy megmentett, és újra látok!
Beszélgetés közben nagyon hevesen gesztikulált, darabos mozdulataival időnként a vállamnak ütköztek a heves karlendítései, ami eleinte engem is zavart, de ő felismerte a helyzetet, és szabadkozni kezdett.
- Elnézést kérek, ez a hadonászás az alkohol maradványa, ez visszamaradt, egy rossz szokás, már az orvosom is mondta, hogy szokjak le róla, de valahogy belémégett, olyan sokáig ittam.
Elmondta, hogy egykori ivócimborái többségét már sírba vitte az alkohol, és ha nem ültetik le, már ő sem élne. Furcsa hálaadás volt ez, és az ima sajátos formája, egészen megrendítő volt mellette ülve hallani ezt.
- Azóta imádkozott, János? – kérdeztem félve, mert az Istenkérdés sarkalatos pontja egy beszélgetésnek, itt véget is érhet, ha idő előtti a kérdésem. Most nem volt az, csak úgy dőlt belőle az akadozó szóáradat.
- 19 éves voltam, amikor Kaposszerdahelyen egy plébános két másik fiúval együtt befogadott, én 8 hónapig voltam nála, ott kaptam munkát is, ő tanítgatott bennünket, reggelente a misén ott voltunk, izé…
- Ministráltak? – segítettem ki.
- Igen, és a plébánia könyvtárában volt sok könyv, ott olvasgattam. A plébános tanítgatni akart, én ellátásért dolgoztam, de ott is csábított az ördög, a szomszéd sráctól elfogadtam sört, a dobozát eldugtam a szobámban, de lebuktam, az atya megtalálta, és kiabált velem, de igaza volt, bárcsak még jobban kiabált volna, hogy ne ittam volna! Török Marcell atya, ez volt a neve, már meghalt, a másik két fiúból pap lett, a fiatalabbiknak Krisztián volt a neve, nem tudom hol lehetnek. Fiatalok voltunk, buták, tapasztalatlanok. – Olyan maga, mintha az Apám lenne – mondtam az atyának. Ő azt mondta, hogy az apám, és az anyám is.
- Mi most az életcélja, János? – néztem kíváncsian a szemébe.
- Most csak lennék újra 19 éves, az atyánál lenni, az lenne az életcélom, hogy pap legyek! – válaszolta őszintén, lesütött szemekkel.
- 2015 októberében szabadultam, és a pártfogóm a hajléktalanszállón segített lakhatáshoz, most Kiskunfélegyházán élek a szállón, de 29 évig Kaposváron éltem, ezért visszajárok, de a régieket kerülöm, akik még vannak. Sokszor, ha bemegyek egy boltba, nagyon megaláznak, mert ha elkezdek beszélni, azt hiszik, hogy részeg vagyok. Akkor hiába mondom el, hogy nem vagyok részeg, nem hiszik el. Ilyenkor az az ideg, ami bennem van, majd szétfeszít, hogy nem hiszik el, de én tudom, hogy igaz.
A kezei dühösen ökölbe szorulnak, és én látom magam előtt a pénztárnál egymásra nevető, hezitáló eladókat, akik lerészegezik Jánost, éppen úgy, ahogy én is a legelső alkalommal. Lerészegeztem, pedig a tekintetében láttam mást is, de akkor nem bírtam az előítéleteimen túllátni. Végül mégis bennem, az igaztalan vádlóban maradt meg a szégyen. Jézus szavai jutottak eszembe: „Amilyen mértékkel mértek, nektek is olyannal mérnek majd.” Már akkor, amikor leszálláskor mondta, hogy beteg, és nem részeg, én már akkor tudtam, hogy igazat mond. Örültem, hogy most bocsánatot kérhettem tőle.
- Nézze, én elittam az eszemet, gyógyszert szedek, enélkül nem is tudnék gondolkodni – majd a zsebébe nyúl, és mutatja a levél Cavington-t, és derűsen rám nevet: – Látja, ez a második agyam, szoktam mondani az orvosomnak.
Vele nevetek, és szemeiben felfedezem a ragyogást. Az emberi roncsban meglátom a hallhatatlan lelket. Itt az idő, vészesen közeledek az állomáshoz, már láttam az úticélom állomásépületét, és még ezernyi kérdésem lett volna, de sebtiben a noteszlapra körmöltem egy életmentő üzenetet az alábbi szöveggel:
János! A szívét nem itta el, az ragyog, és én ezt a ragyogást magammal viszem! Viktória.
- El tudja olvasni? – kérdeztem, miközben a táskáimat sietve összenyaláboltam.
Mosolya volt a válasz, és a bűnei nyomát hordozó barázdált arcból kiragyogó tekintete. A vonatból szinte úgy zuhantam le. Hátra fordulva integettem, és bekiabáltam az induló vonat csukódó ajtaján:
-Jövő kedden, újra ezen a vonaton leszek. – és bukdácsoltam a salakos peronon.
- Kedden, ugyanebben az időben? – kérdezte, de akadozó beszédét a vonatfütty éppen elnyelte.
V. P. -né
Folytatjuk a sorozatot
A negyvenöt éves ember elmondta, hogy alkoholista volt, aki már 16 éves kora óta ivott, és csavargott. Mindene volt az alkohol, és most beteg, mert elitta az agyát, és a beszédközpontja súlyosan károsodott. A nyelve valóban nehezen forog, és beszéde olyan, mint egy részegé. 9 év óta kerekesszékben tudja csak az életét élni.
Elmesélte, hogy milyen könnyen sodródott bele az alkoholizmus örvényébe, ami egyszerűen beszippantotta őt. Remegett az alkoholért, a szenvedélybetegség elhatalmasodásával megivott bármit: nem csak sört, kannás bort, de fagyállót, arcszeszt, gyakran parfümmel is keverve, hogy hatásosabb legyen. Delíriumos állapotaiban az alkohol utáni emésztő vágy sokszor a földre rántotta, és kúszott, vonszolta testét. Ilyenkor őt részegnek hitték, gyakran röhögtek rajta, és hagyták vonaglani a padlón, a fagyos úton, mondván, hogy a hidegben majd kijózanodik. Gyakran vonszolta be magát csavargóként lépcsőházakba, és csak egy érdekelte, hogy a kabátjában a borsüveg bent legyen.
Az alkohol utáni sóvárgó delíriumban komoly halálfélelmekkel küszködött, elaludni sem mert, attól félt, hogy nem ébred fel, szó szerint majd meghalt az alkoholért. Ilyenkor remegő testében a menekülő lélek kiáltását hallotta: „Istenem, ha létezel, fogadj be engem az örök hazába, bocsásd meg bűneimet, megbántam azokat.” – olyan eldobottnak érezte magát, nem fordulhatott máshoz, csak Istenhez.
Ilyenkor elveszítette minden realitásérzékét, és az alkohol utáni sóvárgása ingerlékennyé tette, gyakran provokálható is volt, egy alkalommal fizikai tettlegességre is sor került egy parkolóban, melynek következtében bűncselekménnyel vádolták, és közfeladatot ellátó hivatalos személy elleni erőszakért fegyházbüntetésre ítélték, majd bebörtönözték. Ott azonban szembesültek vele, hogy nagyon súlyos alkoholbeteg, de mivel nem vihették ki rehabilitációs kezelésre, ezért a fegyház kényszergyógykezelésébe vonták, és ő 2014. május 7-e óta egyetlen korty alkoholt nem fogyasztott, és nem is cigarettázott.
Másfél éves elvonókúrán vett részt, és csillogó szemével hadonászó mozdulatait abbahagyva az égre emelt kezeivel, alig érthető beszédével hálát mondott Istennek, aki őt így mentette meg.
- Akkor néztem körül a világban, hogy milyen szépek a fák, a természet, ez a világ, és én ebből semmit nem láttam, mert mindig részeg voltam, csak a sötétség volt, a félelem. Végre láttam, és hálás voltam Istennek, hogy megmentett, és újra látok!
Beszélgetés közben nagyon hevesen gesztikulált, darabos mozdulataival időnként a vállamnak ütköztek a heves karlendítései, ami eleinte engem is zavart, de ő felismerte a helyzetet, és szabadkozni kezdett.
- Elnézést kérek, ez a hadonászás az alkohol maradványa, ez visszamaradt, egy rossz szokás, már az orvosom is mondta, hogy szokjak le róla, de valahogy belémégett, olyan sokáig ittam.
Elmondta, hogy egykori ivócimborái többségét már sírba vitte az alkohol, és ha nem ültetik le, már ő sem élne. Furcsa hálaadás volt ez, és az ima sajátos formája, egészen megrendítő volt mellette ülve hallani ezt.
- Azóta imádkozott, János? – kérdeztem félve, mert az Istenkérdés sarkalatos pontja egy beszélgetésnek, itt véget is érhet, ha idő előtti a kérdésem. Most nem volt az, csak úgy dőlt belőle az akadozó szóáradat.
- 19 éves voltam, amikor Kaposszerdahelyen egy plébános két másik fiúval együtt befogadott, én 8 hónapig voltam nála, ott kaptam munkát is, ő tanítgatott bennünket, reggelente a misén ott voltunk, izé…
- Ministráltak? – segítettem ki.
- Igen, és a plébánia könyvtárában volt sok könyv, ott olvasgattam. A plébános tanítgatni akart, én ellátásért dolgoztam, de ott is csábított az ördög, a szomszéd sráctól elfogadtam sört, a dobozát eldugtam a szobámban, de lebuktam, az atya megtalálta, és kiabált velem, de igaza volt, bárcsak még jobban kiabált volna, hogy ne ittam volna! Török Marcell atya, ez volt a neve, már meghalt, a másik két fiúból pap lett, a fiatalabbiknak Krisztián volt a neve, nem tudom hol lehetnek. Fiatalok voltunk, buták, tapasztalatlanok. – Olyan maga, mintha az Apám lenne – mondtam az atyának. Ő azt mondta, hogy az apám, és az anyám is.
- Mi most az életcélja, János? – néztem kíváncsian a szemébe.
- Most csak lennék újra 19 éves, az atyánál lenni, az lenne az életcélom, hogy pap legyek! – válaszolta őszintén, lesütött szemekkel.
- 2015 októberében szabadultam, és a pártfogóm a hajléktalanszállón segített lakhatáshoz, most Kiskunfélegyházán élek a szállón, de 29 évig Kaposváron éltem, ezért visszajárok, de a régieket kerülöm, akik még vannak. Sokszor, ha bemegyek egy boltba, nagyon megaláznak, mert ha elkezdek beszélni, azt hiszik, hogy részeg vagyok. Akkor hiába mondom el, hogy nem vagyok részeg, nem hiszik el. Ilyenkor az az ideg, ami bennem van, majd szétfeszít, hogy nem hiszik el, de én tudom, hogy igaz.
A kezei dühösen ökölbe szorulnak, és én látom magam előtt a pénztárnál egymásra nevető, hezitáló eladókat, akik lerészegezik Jánost, éppen úgy, ahogy én is a legelső alkalommal. Lerészegeztem, pedig a tekintetében láttam mást is, de akkor nem bírtam az előítéleteimen túllátni. Végül mégis bennem, az igaztalan vádlóban maradt meg a szégyen. Jézus szavai jutottak eszembe: „Amilyen mértékkel mértek, nektek is olyannal mérnek majd.” Már akkor, amikor leszálláskor mondta, hogy beteg, és nem részeg, én már akkor tudtam, hogy igazat mond. Örültem, hogy most bocsánatot kérhettem tőle.
- Nézze, én elittam az eszemet, gyógyszert szedek, enélkül nem is tudnék gondolkodni – majd a zsebébe nyúl, és mutatja a levél Cavington-t, és derűsen rám nevet: – Látja, ez a második agyam, szoktam mondani az orvosomnak.
Vele nevetek, és szemeiben felfedezem a ragyogást. Az emberi roncsban meglátom a hallhatatlan lelket. Itt az idő, vészesen közeledek az állomáshoz, már láttam az úticélom állomásépületét, és még ezernyi kérdésem lett volna, de sebtiben a noteszlapra körmöltem egy életmentő üzenetet az alábbi szöveggel:
János! A szívét nem itta el, az ragyog, és én ezt a ragyogást magammal viszem! Viktória.
- El tudja olvasni? – kérdeztem, miközben a táskáimat sietve összenyaláboltam.
Mosolya volt a válasz, és a bűnei nyomát hordozó barázdált arcból kiragyogó tekintete. A vonatból szinte úgy zuhantam le. Hátra fordulva integettem, és bekiabáltam az induló vonat csukódó ajtaján:
-Jövő kedden, újra ezen a vonaton leszek. – és bukdácsoltam a salakos peronon.
- Kedden, ugyanebben az időben? – kérdezte, de akadozó beszédét a vonatfütty éppen elnyelte.
V. P. -né
Folytatjuk a sorozatot
********************
8. HAZAI
TÁJAKRÓL
- SZEGZÁRDI NAGY VENDEL LEGÚJABB ÍRÁSAIBÓL -
EMLÉKKÉP ÉDESAPÁM HAZATÉRÉSÉRŐL, 1947. NYARÁN.
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL: KÍVÁNCSIAK
Kíváncsian
felémóvakodik
2020. augusztus 20.
ÉDESAPÁM MOST LENNE SZÁZKETTŐ ÉVES, HA ÉLNE…
___
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL: ÉPÍTS EGY HÁZAT
Mindenképpen építeni kell,
hogy haladjunk előre,
ha egymás tetejére rakod a téglát,
fal lesz belőle,
költözhetsz a házba.
Ha egymás mellé teszed,
akkor pedig járda,
hogy ne járkálj a sárba,
végre valahára.
Ha a falban hagysz egy lukat,
oda rakhatod az ablakodat,
bámulhatsz a világra,
ha nem vak az az ablak,
aztán csinosítgasd,
az ajtón át kiindulhatsz a csodájára.
Végül felteheted a fedelet,
ezernyi színes cserepeket,
s elkészült a házad.
Mint egy kis ember,
nagy kalapjával köszönget Neked,
már messziről integet,
pipája füstöt ereget,
kéménye meleget sejtet.
Ha mindezeket megtetted,
másnak is megcselekedted,
Kalákában segítetted,
építgetted a Hont,
mely mindenhonnan hazavonz,
elkészült a remeked,
lesz időd foglalkozni magaddal,
magasba emelheted a lelked.
Ez mindvégig marasztal,
elhalmoz malaszttal,
Jótetteidért a teremtő
égig magasztal.
2020. szeptember 04.
___
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL: AZ ÖRÖKKÉ VALÓ ÁLLANDÓSÁG
Az örökké változó állandóság,
nem feltétlenül ellentmondás.
Minden éjszaka,
ha látod a sok csillagot,
alattuk a Hold
hideg ezüstje ragyog,
reggeli arany fényében
keresheted a Napot,
ébreszt melegedő hajnalon,
azt gondolod,
mindíg ugyanott ragyog,
pedíg ők azok,
akik soha nem állnak ott,
az úton száguldó örök vándorok,
követik a táguló Univerzumot.
Sokan azt vallják,
az Ember, a majomtól származik,
másokban cáfolja ezt a hit,
talán egy úton indultak el,
sorsuk kétfelé nyílt,
másfelé terelte őket az evolúció,
vagy a teremtésbe vetett hit,
miért nem lesz ma is majomból Ember?
Állandóságot mutat
a ma is müködő világ,
pedig folyton folyvást változik.
Tudósaink váltig azt állítják,
ma már tudjuk,
hamis ez a tézis,
ma úgy tudjuk,
ez a helyes hipotézis.
Mindenki oly bizonytalan,
néha megcáfolom magam magam.
Materiális, vagy teremtett e a világ?
okos emberek bőszen vitatják,
évezredek óta nem találják
megnyugtatóan
a dolgok nyitját,
milliók életébe került
ez a bizonytalanság.
Ne legyél önzően ledér,
az Ember nem csak fehér,
gazdag, és szegény.
Sok mindenre rácáfol
a fejlődő tudomány,
és a rácsodálkozás,
folyton változik az örök állandóság.
Csak az idő mozdul
lassú bizonyossággal előre,
évmilliárdok maradnak le tőle,
évmilliók futnak előtte.
Fogadd el tőlem
ezt a filozófiát,
akkor majd csodákat látsz,
örök időkre.
2020. szeptember 20.
EMLÉKKÉP ÉDESAPÁM HAZATÉRÉSÉRŐL, 1947. NYARÁN.
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL: KÍVÁNCSIAK
Kíváncsian
felémóvakodik
aztán felismerve elémsiet,
kicsiny falum, mikor közelítem,
na hiszen, hacsak ő egyedül nem?
Házak
ablakai kitárulnak,
előttem, mint bősz kutató szemek
apró zsaluik lengeti a szél,
sötét vastáblák,óvva takarják,
asszonynépek sóvárgó alakját,
kíváncsian lesik függöny megett,
ki az, ki a múltból visszaérkezett?
Hazahurcolt
a füstölgő vonat,
senki nem várt az állomáson már,
az idő is tovanyargalt régen,
hamar felejt mindent a szégyen,
csontváz csupán ki nyalka legény volt,
cifra bakon ostora pattogott,
parancs szavára hagyta el a hont,
nadrágján, lelkén fekete a folt,
katona zubbonyán medál kocog,
elnyűtt bakancsán táborok pora,
kendőjével sután lecsapkodja,
nyűtt iszákjában, katonakonzerv,
anyja kukoricát kapálni ment,
ott éri a hír, megjött a fia,
senki nem várta már, oh borzalom,
halál ellen mégis van oltalom?
Elejbe
csupán a kutya lohol,
ismerni véli, ösztön vezérli,
ergye Setét nézd, Isten kit hozott?
Kelepel a
gólya, kémény tetején,
eresz alatt cikáznak a fecskék,
szüretre várnak hűsen a pincék,
zord idők után, béke idején,
helyre állt a rend, félőn vélhetnék,
megszűnt a káosz, múlnak a gondok,
kemencék mélyén kisült a kenyér.
2020. augusztus 20.
ÉDESAPÁM MOST LENNE SZÁZKETTŐ ÉVES, HA ÉLNE…
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL: ÉPÍTS EGY HÁZAT
Mindenképpen építeni kell,
hogy haladjunk előre,
ha egymás tetejére rakod a téglát,
fal lesz belőle,
költözhetsz a házba.
Ha egymás mellé teszed,
akkor pedig járda,
hogy ne járkálj a sárba,
végre valahára.
Ha a falban hagysz egy lukat,
oda rakhatod az ablakodat,
bámulhatsz a világra,
ha nem vak az az ablak,
aztán csinosítgasd,
az ajtón át kiindulhatsz a csodájára.
Végül felteheted a fedelet,
ezernyi színes cserepeket,
s elkészült a házad.
Mint egy kis ember,
nagy kalapjával köszönget Neked,
már messziről integet,
pipája füstöt ereget,
kéménye meleget sejtet.
Ha mindezeket megtetted,
másnak is megcselekedted,
Kalákában segítetted,
építgetted a Hont,
mely mindenhonnan hazavonz,
elkészült a remeked,
lesz időd foglalkozni magaddal,
magasba emelheted a lelked.
Ez mindvégig marasztal,
elhalmoz malaszttal,
Jótetteidért a teremtő
égig magasztal.
2020. szeptember 04.
___
NAGY VENDEL: Oknyomozó
riport
Felépült
végre a ház
Kis ideig büszkén állt,
Majd meggondolta magát.
Egy szép napon összedőlt
S az emberek értetlenül
Nézték szétomlott falát.
Kutatták az okát, hogy
Mi okozhatta a tragédiát.
Ki a felelős? Talány!
Kéne egy bűnbak talán!
S kihallgatták a nyomozók
Az összes alkotót.
- Az én vállamon volt az egész.
Mondta az alap.
-Reggeltől estig nyomtak a falak.
Csak legvégén került fejemre a kalap.
-Én a társaimmal összefogtam.
Szólt a tégla.
- Egy darabig kitartottam,
Hogy kerüljük a bajt el.
Mondta a malter.
- Én a tetőt tartottam.
Vallotta a gerenda
- Az egésznek színt adtam,
Bár nem én voltam az ész.
Nyilatkozta a mész.
S a cement, hogy senki
A hibát reá ne foghassa,
Szemlesütve azt mondotta:
- A szomszéd ház az alibim:
Bizonyítottan ott sem voltam.
Engem mindenhonnan kiloptak.
Felelősök mindig vannak
Csak sokszor elbújnak
Más mögé.
Itt a felelősség
A meg sem hallgatott
Kőműveseké!
2006, május
___
Kis ideig büszkén állt,
Majd meggondolta magát.
Egy szép napon összedőlt
S az emberek értetlenül
Nézték szétomlott falát.
Kutatták az okát, hogy
Mi okozhatta a tragédiát.
Ki a felelős? Talány!
Kéne egy bűnbak talán!
S kihallgatták a nyomozók
Az összes alkotót.
- Az én vállamon volt az egész.
Mondta az alap.
-Reggeltől estig nyomtak a falak.
Csak legvégén került fejemre a kalap.
-Én a társaimmal összefogtam.
Szólt a tégla.
- Egy darabig kitartottam,
Hogy kerüljük a bajt el.
Mondta a malter.
- Én a tetőt tartottam.
Vallotta a gerenda
- Az egésznek színt adtam,
Bár nem én voltam az ész.
Nyilatkozta a mész.
S a cement, hogy senki
A hibát reá ne foghassa,
Szemlesütve azt mondotta:
- A szomszéd ház az alibim:
Bizonyítottan ott sem voltam.
Engem mindenhonnan kiloptak.
Felelősök mindig vannak
Csak sokszor elbújnak
Más mögé.
Itt a felelősség
A meg sem hallgatott
Kőműveseké!
2006, május
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL: AZ ÖRÖKKÉ VALÓ ÁLLANDÓSÁG
Az örökké változó állandóság,
nem feltétlenül ellentmondás.
Minden éjszaka,
ha látod a sok csillagot,
alattuk a Hold
hideg ezüstje ragyog,
reggeli arany fényében
keresheted a Napot,
ébreszt melegedő hajnalon,
azt gondolod,
mindíg ugyanott ragyog,
pedíg ők azok,
akik soha nem állnak ott,
az úton száguldó örök vándorok,
követik a táguló Univerzumot.
Sokan azt vallják,
az Ember, a majomtól származik,
másokban cáfolja ezt a hit,
talán egy úton indultak el,
sorsuk kétfelé nyílt,
másfelé terelte őket az evolúció,
vagy a teremtésbe vetett hit,
miért nem lesz ma is majomból Ember?
Állandóságot mutat
a ma is müködő világ,
pedig folyton folyvást változik.
Tudósaink váltig azt állítják,
ma már tudjuk,
hamis ez a tézis,
ma úgy tudjuk,
ez a helyes hipotézis.
Mindenki oly bizonytalan,
néha megcáfolom magam magam.
Materiális, vagy teremtett e a világ?
okos emberek bőszen vitatják,
évezredek óta nem találják
megnyugtatóan
a dolgok nyitját,
milliók életébe került
ez a bizonytalanság.
Ne legyél önzően ledér,
az Ember nem csak fehér,
gazdag, és szegény.
Sok mindenre rácáfol
a fejlődő tudomány,
és a rácsodálkozás,
folyton változik az örök állandóság.
Csak az idő mozdul
lassú bizonyossággal előre,
évmilliárdok maradnak le tőle,
évmilliók futnak előtte.
Fogadd el tőlem
ezt a filozófiát,
akkor majd csodákat látsz,
örök időkre.
2020. szeptember 20.
********************
9. FANTÁZIA
REGÉNYSOROZAT
KISS ANIKÓ,
ÉS KISS ERIKA: AZ ELÁTKOZOTT HABÓ (10. fejezet.
1.rész)
Az
Elátkozott Harcos
Deren egy újabb árnyszörnyet vágott le, miközben az ájult Trant tartotta
szorosan bal vállán, aki úgy lógott rajta, mint egy rongybaba. Egyre több
árnyszörny jött elé, és egyedül alig bírta visszatartani őket. Tran még mindig
nem tért magához, és így senki sem volt, aki segíthetett volna neki. Deren
szorult helyzetbe került.
Két újabb árnyszörny támadt ismét a fiatal
fejvadászra, amikor két nyílvessző fúródott a torkukba. Deren megfordult, és
meglátta Kahint, aki kifeszített íjjal állt, és egy újabb nyilat lőtt ki. Ahogy
látta, semmi baj nem történt vele; kivéve talán azt a sebet, ami a combján
volt, ami bár nem volt súlyos, de vér szivárgott belőle. Megkönnyebbült, hogy
viszontláthatta társát.
- Kahin – mondta Deren. – Örülök, hogy
látlak.
Kahin odalépett Derenhez, hogy szemügyre
vegye Trant.
- Megsérült? – kérdezte a fiatal
fejvadásztól, ki az ájult habóra emelte tekintetét.
- Csupán csak elájult – felelte, miközben
Tran sápadt arcát figyelte. – De nem tudom, mikor fog felébredni. Azt hiszem,
túl nagy sokk érte szegényt.
Kahin a fiatal habót vizsgálta. Sápadtsága
kicsit aggasztotta őt. Olyan volt, mint akinek nagy félelmet kellett kiállnia.
Remélte, hogy Tran nem túl drága árat fizetett azért, amiért életében először
találkozott egy árnyszörnnyel.
- Reméljük, nem lesz baja – mondta
Derennek, majd felnézett, mikor egyre több árnyszörny vette körbe őket.
A két harcos fagyosan pillantott végig
rajtuk. Látszott a nyomorultakon, hogy kezükben érezték a győzelmet. Egy
pillanatra se rettentek meg attól, amikor Kahin felbukkant. Igaz, meglepte őket
a támadása, de egy percig sem tartottak tőle. Éles fogaik kivillantak fekete
szájukból, ahogy elvigyorodtak. Ki akarták élvezni áldozataik szenvedésének
minden pillanatát.
![](./index_files/kiss.aniko.erika.jpg)
Kiss Anikó és Kiss Erika
Kahin még egy ideig nézte az
árnyszörnyeket, végül lehunyta szemeit; arcán olyan érzés látszódott, amit
eddig Deren se látott tőle. Nem félelem volt ez, hanem túlzottan is nyugodt
kifejezés. Mint aki egyáltalán nem tart ellenfeleinek létszámától, mert valami
olyasmire készült, ami mindenképpen meghátrálásra fogja őket késztetni. Megfogta kardja markolatát, amit nyugodt eleganciával kezdett előhúzni.
- Hát jó – mondta Kahin higgadtan,
miközben előhúzta Fehér Holdat. – Nem terveztem, hogy ilyen hamar használni
fogom, de nincs más választásom.
Deren és az árnyszörnyek egyszerre néztek
rá csodálkozva. Nem értették, hogy a félvér herceg mire érthette ezt. Az
árnyszörnyek mocskos nyelvükön különböző szitkokat kezdtek el mondani, amit
Kahin nem értett; de úgy különösebben nem érdekelte, hogy mit mondhatnak ezek
az ocsmány férgek, csak a megfelelő pillanatra várt. Deren se értette, mire vár
egyáltalán. Na de hogy valamit kitalált, abban egészen biztos volt. Nem állna
ilyen nyugodtan, ha nem tervezne valamit.
Az árnyszörnyek egyszerre ugrottak
fel és támadtak Kahinra, aki csak erre várt. A másodperc törtrésze alatt
reagált, és Deren olyasmit látott meg, ami igazán meg lepte őt. Kahin kardjából
fehér láng csapott ki, és vette körbe kardjának élét. Deren rögtön rájött arra,
mit látott. Ez a Tűz Kardja volt, melyet eddig csak egyetlen lény tudott
használni, és az a valaki nem más volt, mint Thrandor, a tündék királya. Kahin
nyílván örökölhette tőle ezt a képességet. Egy biztos, nem hétköznapi láng az,
amit látott: Kahin a saját varázserejével kombinálta, hogy még hatékonyabban
tudja elpusztítani az árnyszörnyeket. Mikor a huszadik árnyszörny is holtan
esett össze, a többi rémülten látta be, hogy ez ellen a hatalom ellen nincs
esélyük. Ha tovább folytatják a harcot, akkor mind meg fognak halni. Nem volt
hát más választásuk.
Rémülten és gyáván futamodtak meg.
Féltették a szánalmas életüket, s többé nem tértek vissza. Kahin hosszú
másodpercekig figyelte a környéket, hátha újabb ellenség fog majd felbukkanni,
de nem kellett aggódnia: senki se tartózkodott a közelükben. Megszüntette hát a
Tűz Kardját, majd visszacsúsztatta helyére kardját. Deren elismerően nézett rá.
- Ki hitte volna, hogy te is képes vagy
használni a Tűz Kardját – mondta Deren. – A fehér lángot nem könnyű használni,
hiszen nem is evilági láng. Hát még akaratod szerint irányítani, milyen nehéz.
- Még most sem tökéletes – felelte Kahin,
miközben átvette Derentől Trant, hogy megvizsgálhassa. – Még mindig csak
tanulom.
- Igazán? Pedig nekem tényleg úgy tűnt,
hogy mesterien bánsz vele.
- Egy halandó másképpen lássa ezt, mint
egy félvér tünde – válaszolta Kahin, és egyre csak Trant vizsgálta; Derennek
feltűnt, milyen komor volt az arca.
- Meg tudod gyógyítani? – kérdezte a
fiatal fejvadász aggódva. – Nyílván tanultál tünde-gyógyítást.
- Egynéhányat igen. De aki igazán ért a
gyógyításhoz, az a húgom, Mirwen. Ő tudná, mit kéne tennie, én viszont nem
sokat tehetek érte. Az elméje sérült meg, és én azt nem tudom meggyógyítani.
Meg kell keresnünk Mellont. Csak ő segíthet rajta.
- Jó, de merre lehet?
- Talán nem érzed? Nem mi vagyunk az
egyetlenek, akiket megtámadtak. A többiek is harcolnak. Hatalmas vérszomj
keveredik a levegőben.
- Akkor talán segítenünk kellene, nem?
- Úgy, hogy közben Tran megsebesült?
- De hát, ha megtaláljuk a többieket,
akkor is harcolni fogunk, nem?
- Talán – válaszolta Kahin, majd
visszaadta Derennek a habót. – De ezt csak akkor tudjuk meg, ha megtaláljuk
őket. Gyerünk! Egy percet sem vesztegethetünk tovább!
Deren egyetértően bólintott, majd
mindketten elindultak. Minél hamarabb találják meg Mellont, annál jobb lesz
Trannak. Remélték, tud rajta segíteni.
A köd egyre sűrűbben ölelte körül Sadokot
és Kraint, akik még mindig egyhelyben álltak és egymást védelmezték. Néhány
vágás is látszódott rajtuk, de szerencsére ezek a sebek nem voltak olyan
mélyek, mert amikor a Köd Király megtámadta őket, sikeresen kikerülték
támadásait, és vissza tudtak támadni. Most sem volt ez másképpen. Krain érezte,
hogy megvágta a nyomorultat. Lehet, nem látta őt, de támadásai alapján megtudja
állapítani, hol lehet éppen, és aszerint támadott ő is. Vér folyt végig arcán,
kék szemében vad tűz égett, ahogy a ködöt nézte.
- Nyomorult – mondta Krain megvetően. –
Visszavonult megint. Pedig éreztem, sikerült megvágnom. Egyre kiszámíthatóbbak
a támadásai.
- Lehet, de ezt sokáig akkor se bírjuk –
mondta Sadok. – Ő lát minket, de mi nem látjuk őt. És bár már meg tudjuk
sebezni, mi sokkal több sérülést szerzünk be. Ki kell találnunk valamit, még
mielőtt végez velünk.
Krain elmosolyodott. Igaza volt a kis
vakarcsnak, de most az egyszer sikerült eltalálnia a gondolatait. Merthogy ő
már kitalált valamit, mielőtt Sadok ezt javasolta volna. Kockázatos lesz, de
más választásuk nem volt. Ha most nem sikerül elkapniuk, akkor biztosan nem
fognak életben maradni.
- Nem kell aggódnod – mondta Krain, mire
Sadok hátrapillantott. – Már kitaláltam valamit. Csak jöjjön közelebb ez a féreg.
Garantáltan meg fogom lepni.
Sadok nem tudta, mire értheti ezt.
Kíváncsi volt arra, hogy mit találhatott ki, de nem merte megkérdezni. Nem
szabad elárulnia magát, különben nem tudja meglepni a Köd Királyt. Krain maga
elé tartotta kardját. Bízott abban, hogy a Köd Király ezúttal is őt fogja
megtámadni. Nem véletlenül mondta el Sadoknak, hogy kitalált valamit. Ezzel is
fel akarta hívni magára a figyelmét. Mert azt akarta, hogy őt támadja meg Sadok
helyett, és így biztosan sikerül elkapnia. A Köd Király nem fog kockázatot
vállalni; legalábbis remélte, hogy így lesz.
És jól sejtette. A Köd Király, amint
meghallotta, hogy a törp-király kitervelt ellene valamit, azonnal nekitámadt.
Kockázatot nem akart vállalni, és ezért el akarta pusztítani őt. Szerencsére
Krain megérezte közeledtét, ezért nem tudott halálos sebet ejtenie rajta, csak
a vállát döfte át, de a törp-király csak erre az alkalomra várt. Megfogta a Köd
Király kardot szorító kezét, és végre sikerült meglátnia igazi valóját. Krain a
csuklyás arcba nézett, és gúnyosan elmosolyodott, mikor látta annak meglepett
kifejezését.
- Egész emberi arcod van – mondta Karin. –
Talán azért látlak, mert hozzád érek?
Nem várt választ, mert abban a
pillanatban, végigvágott kardjával a Köd Királyon, aki hátraugrott; kardját
kirántotta a törp-király vállából, aki nem is érezte a fájdalmat. Mámorító
érzés lett úrrá rajta, amiért sikerült megsebeznie ellenfelét. A Köd Király
gyűlölettel nézett rá, kezét pedig a sebére szorította. Átkozott! – gondolta
magában. Hogyan sikerülhetett megsebeznie? Eddig ez még senkinek sem sikerült.
Vajon hogy csinálta? Amikor megtámadta, biztos volt benne, hogy nem látja őt;
de akkor mi módon védte ki a támadását és sikerült megsebeznie? Úgy tűnik,
alaposan alábecsülte ezt a törpöt. Ha nem végez vele azonnal, akkor ő fogja
megölni őt. Veszélyes ellenfél volt, és ez egy cseppet se tetszett neki. A
saját testét használta pajzsnak, miközben kerülte a kritikuspontokat. Ez nagyon
nem jó. A nyomorult, kezd rájönni képességének a gyengepontjára.
- Jól gondold meg, hogy mit fogsz tenni –
hallotta meg Krain hangját. – Mert, ha legközelebb is engem támadsz meg,
készülj fel arra, hogy ezúttal a fejedet fogom célba venni.
A Köd Király összeszorította fogát. Nem
tudta, mit tegyen. Sebe lüktetett és vérzett. Szívesen végzett volna Krainnal,
de ha megtámadja, biztosan megölte volna. Valami mást kell kitalálnia. Talán
előbb a habóval kéne foglalkoznia. Ő még kevésbé jött arra rá, hogyan harcoljon
vele szemben; és ha elkapja, azzal talán a törpöt is sikerül összezavarnia. Nem
is gondolkodott sokáig, és hamarosan Sadokot támadta meg. Kardjával majdnem
sikerült elérnie, mikor egyszer csak valami füst vágódott elébe, amitől szája
elé kapta kezét, és a füst rögtön marni kezdte a szemét. Hátraugrott és a ködbe
bámult. Ezt nem a törp tette; valaki más támadta meg. Na de vajon ki? Eddig még
csak fel se tűnt a jelenléte.
- Szóval, képes vagy a ködöt irányítani? –
hallottak meg mindannyian egy hangot, mely Krain és Sadok számára nagyin
ismerős volt: Erethon hangja volt.
A Köd Király az előtte megálló magas
alakra nézett. Úgy tűnt neki, hogy ez a férfi nagyon is jól látta őt.
- Elismerem, jó képesség. De a valóságban
annyira vagy erős, mint a szánalmas ködöd. Ugye így van?
A Köd Királynak nem tetszett ez a
magabiztos beszéd. Nem úgy tűnt, hogy ez a férfi tartott volna tőle, sőt,
mintha látta volna; pontosan tudta, hol áll, és azt is, hogy őt nézi. Ki lehet
ez a férfi? Próbaképpen egy lépést tett oldalra, és döbbenten látta, hogy a
férfi is ugyanezt tette; végig rajta tartotta a szemét, és ez rossz érzéssel
töltött el. Ez nem jelentett semmi jót. Még nem találkozott olyan ellenféllel,
aki képes volt látni őt abban a ködben, amit ő idézett meg.
- Most arra gondolsz, hogyan érzékelhetlek
téged ebben a ködben, igaz? – kérdezte Erethon gúnyosan. – Elismerem, nem
látlak, de hallak téged és a szagodat is érzem.
- Mi? – kérdezte a Köd Király úgy, mint
aki nem érti azt, amit Erethon mondott.
- Hozzá vagyok szokva a látás nélküli
harchoz. Nem kell látnom téged ahhoz, hogy elkapjalak. Ha elveszik a látásodat,
marad más, amivel érzékelheted az ellenfeledet. Bérgyilkosként ez volt az egyik
tanulság, amit meg kellett tanulnom. Aki nem képes vakon harcolni, abból nem
lesz jó bérgyilkos.
- És azt gondolod, ez elég lesz ellenem? –
kérdezte a Köd Király.
- Akár ennyi is elég – mondta Erethon
nyugodt hangon, majd felpattintotta annak a tégelynek a tetejét, amit a kezében
tartott. – Mert miközben én tisztában vagyok a te képességeddel, addig te nem
tudod, hogy én mire vagyok valójában képes. – A bérgyilkos társai felé nézett.
- Krain, Sadok, csukjátok be a szemeteket, és nehogy levegőt vegyetek.
Krain és Sadok nem kérdezett semmit sem,
pontosan azt tették, amit Erethon mondott; tudták, mire készül, hiszen jól
ismerték Erethon képességét. Tudták, hogy az egyik mérgével akarja megölni a
Köd Királyt. Nem sok kellett ahhoz, hogy Erethon mérge hasson; amint a Köd
Király szervezetébe jutott, mérhetetlen fájdalom töltötte el testét. Még csak
nem is számított arra, hogy ellenfele méreget fog használni ellene. A méreg
olyan erős volt, hogy azonnal végzett vele. Amikor a Köd Király meghalt, a köd
rögtön elkezdett szertefoszlani; és amint ez megtörtént, Krain és Sadok
megkönnyebbülve lélegzett fel. Kezdett elegük, lenni a ködből. Szerencse, hogy
Erethon megtalálta őket. Még éppen idejében érkezett a segítségükre.
- Örülök, hogy látlak, Erethon – mondta
Sadok, mikor a bérgyilkos hozzájuk lépett. – Nem számítottunk rád.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy
sikerült megtalálnotok Kahint – mondta Krain, aki a vállán lévő sebet
szorította el.
- Mellon megérezte, hogy bajba jutottatok
– felelte Erethon. – Elindultunk, hogy segítsünk nektek. Kahint is megérezte,
aki Derenhez és Tranhoz sietett, hogy segítsen nekik.
- Kahin életben van? – kérdezte Krain.
- Amennyire Mellon meg tudta állapítani,
igen. Na de hogy megsérült-e, azt nem tudom. Csak a jelenlétét érezte meg, és
azt, hogy éppen Derenhez és Tranhoz tartott. Valószínűleg már segített is
nekik.
Krain megkönnyebbült. Neki ez a hír bőven
elég volt. Örült, hogy unokaöccsének nem esett semmi baja. Sikerült életben
maradnia.
- És Mellon? – kérdezte Sadok. – Ő hol
van?
- Ő elment segíteni Somának, Éhonnak és
Dwannak. Valószínűleg Kahin, Deren és Tran is odatartanak.
- Reméljük, hogy így van – felelte Sadok,
majd Krainra nézett. – Hogy vagy? Súlyos a sebed?
- Volt már rosszabb is – válaszolta Krain,
és sápadt arcán verejték csillogott. – De azért nem ártana ellátni, mielőtt
tovább indulunk.
- Nem kell ellátnunk – mondta Sadok. – Van
nálam valami, ami azonnal meg fogja gyógyítani.
Krain és Erethon érdeklődve nézett
Sadokra, aki elővette kulacsát, melyben még mindig őrizte az Erdő Szellemének
értékes ajándékát. Az Élet Vize biztosan segíteni fog begyógyítani Krain sebét.
- Ez az Élet Vize – mondta Sadok. – Az
Erdő Szelleme adta ajándékba azzal a célzattal, hogy bármelyikkőtök sebét
begyógyítsam. Te leszel az első, aki inni fog belőle.
Odanyújtotta kulacsát a törp-királynak,
aki elvette tőle azt, majd szájához emelte és ivott belőle egy kortyot.
Kíváncsian várták, hogy mi lesz a hatása. Krain hirtelen melegséget érzett a
sebénél. Kíváncsian pillantott oda, akárcsak Sadok és Erethon, és látták, Krain
sebét valami fény borította be, mely úgy ragyogott, akár az élet. Aztán olyasmi
történt, ami igazán megdöbbentette a három bajtársat: ilyesmit még életükben
nem láttak. Krain sebe nyomtalanul eltűnt; még csak heg sem maradt utána. Krain
csodálkozva tapogatta vállát, majd próbálgatta, de nem érzett fájdalmat. Az
Élet Vize nyom nélkül eltűntette a sebét.
- Hihetetlen – mondta Erethon. – Ilyesmit
még sosem láttam. Az Élet Vize tényleg képes minden fajta sérülést
begyógyítani. Az Erdő Szelleme igen értékes ajándékkal jutalmazott meg téged,
Sadok.
- Ezért is kell takarékoskodnunk vele –
felelte Sadok, miközben maga is ivott egy kortyot az Élet Vizéből, és az ő
sebei is begyógyultak. – Csak a legsúlyosabb sebeknél kell használnunk.
- Amíg ebben az erdőben leszünk, lesznek
még ennél is súlyosabb sérüléseink – mondta Krain komoran.
- Nem hinném, hogy az ellenség
megpróbálkozna ismét megtámadni minket – válaszolta Sadok. – Biztosan
értesültek már arról, hogy sikerült végeznünk a Fekete-erdő egyik legerősebb
harcosával. Ezek után nem fognak, vagy nem mernek újabb harcba bocsátkozni
velünk.
- Lehet – felelte Krain. – De a harcnak még
nincs vége. Mi legyőztük az ellenségünket, de a többiek még nem. Biztos vagyok
benne, hogy az ő harcuk még nem ért véget.
- Akkor induljunk el azonnal – javasolta
Erethon. – Minél hamarabb találjuk meg őket, annál hamarabb tudunk segíteni
nekik.
Sadok és Krain egyetértettek a
bérgyilkossal; hamar összeszedték magukat, majd útra keltek, hogy megkeressék
barátaikat. Vissza se pillantottak a halott Köd Királyra, kinek teste
szétfoszlott, mintha az is ködből lett volna, és összevegyült az erdő gonosz
sötétségével. Semmi se hallatszott immár.
Éhon hátraugrott a Fekete Özvegy újabb
támadása elől, majd nekirontott, és sikerült megvágnia lábát, melyből bűzös vér
tört elő. Dwan egyre jobban beleélte magát a harcba. Élvezte, hogy egy erős ellenféllel
harcolhatott; éppen ezért egyre nagyobb hévvel támadott. Soma is állta a sarat,
még ha ő maga egy kicsivel fáradtabb is volt társainál, de azért hősiesen
küzdött. Ez volt életének egyik legveszélyesebb harca; nem maradhat alul,
küzdenie kell, amíg csak bírja erővel.
A Fekete Özvegy ismét nekirontott a három
bajtársnak. Gonosz szemeiben izzó gyűlölet égett, miközben Éhont vette célba,
ki előrántotta egyik rejtett kését, amit a Fekete Özvegy felé dobott, eltalálva
ezáltal az egyik szemét, mitől az ocsmány dög fájdalmasan felkiáltott.
Váratlanul érte a törp merészsége, ami
akkora haraggal töltötte el a lelkét, mint még soha. Ez a törp-fattyú
megvakította az egyik gyönyörű szemét, amit nem hagyhatott megtorlás nélkül.
Gyűlölködve nézett rá Éhonra, majd feléje kezdett el rohanni, de nem érte el a
törp-herceget, mert abban a pillanatban Dwan elébe termett, és fejszéjével
levágta az egyik lábát, minek vérző csonkjából orrfacsaró zöldes vér csöpögött
a földre.
A fájdalom csak növelte a Fekete Özvegy
gonoszságát és haragját. Kezdte unni, amiért egyszer sem sikerült megsebeznie
ellenfeleit, miközben azok egyre súlyosabb sebeket ejtettek gyönyörű testén.
Ideje lenne végre véget vetni ennek a harcnak, és komolyan megleckéztetni
ezeket a törp-fattyakat.
Dühtől izzó szemeit Soma felé fordította,
ki ott állt előtte, kivont karddal a kezében, és figyelte mindenegyes
mozdulatát, hogy még idejében meg tudja védeni magát tőle.
Éhon követte az Özvegy pillantását.
Szemeiben aggodalmas felismerés kezdett el csillogni, mikor rájött, mire készül
az ocsmány bestia. Azonnal a Fekete Özvegy után vetette magát, ki egyből Soma
felé kezdett el iramodni, mivel úgy gondolta, hogy a habo a leggyengébb harcos
közöttük; és ha elkapja, akkor olyan fájdalomban részesíti a törpöket, mint
amilyenben ők részesítették, mikor elvették egyik szemének világát.
Már majdnem sikerült elérnie Somát, mikor
egyszer csak Éhon fölugrott a levegőbe, egyenesen a Fekete Özvegy fölé, ki
egyre csak Somával volt elfoglalva, és nem vette észre azt a közeledő veszélyt,
ami hamarosan a vesztét okozta.
Éhon egy elegáns szaltót csinált a
levegőben, miközben az egyik lábát kinyújtotta, majd igyekezett úgy kiszámítani
az esését, hogy a lehető legpontosabban találja telibe az Özvegy testét.
A Fekete Özvegy megállt egy pillanatra.
Nem értette, mi az a veszélyérzet, ami hirtelen elkapta őt, de már nem volt
ideje gondolkodnia ezen. Akkora erő találta telibe, ami azonnal kioltott belőle
minden életet, és összezúzott testtel ott feküdt a földön, szemeiből pedig
kihunyt minden fény és értelem.
Soma rémült csodálattal nézett Éhonra, ki
továbbra is ott állt az Özvegy testén, és hidegen nézett le a bestiára. Most
tudatosult benne, hogy az, amit az előbb látott, az Éhon valódi képessége, amit
az apján kívül nem láthatott senki más. Képes volt akkora erővel rátaposni
másokra, hogy az könnyen az ellenfele életébe került. Nem is szerette használni
ezt a képességet, mert veszélyes volt, és könnyen megölt vele másokat. Csak
kivételes alkalmakkor szokta alkalmazni, de akkor is csak ritkán, főleg mikor
már nem volt más választása.
Dwan csodálkozva nézett fiatal társára;
most először látta tőle ezt a képességet, és alaposan meglepte annak mértéke és
brutalitása. Még szerencse, hogy nem állt le vele komolyabban harcolni,
különben jócskán megjárta volna. Krain jól kiképezte a fiát, az biztos.
Éhon közelebb lépett Somához, majd
szemügyre vette, hogy megállapítsa, van-e sérülés rajta; de ahogy elnézte, nem
volt rajta egy karcolás se. Kivéve talán azt a sebet, ami az arcán volt, de ezt
leszámítva más sérülése nem volt. Még idejében sikerült megvédenie.
- Örülök, hogy nem esett bajod – mondta
Éhon Somának. – Jól harcoltál.
Soma zavartan sütötte le szemét.
- Igyekeztem jó lenni – válaszolta. – De
mi volt ez, amit láttam tőled? Hogyan voltál képes egyetlen rúgással végezni
vele?
- Ez is Drain vérvonalához köthető. Erre
is egyedül ő volt képes, és nem csak a gyorsaságra. Kivételes képesség, amit
hosszú évekig gyakorolnia kell annak, aki képes használni ezt az adottságot.
Bár nemigen szeretem használni. Ronda egy képesség, amivel nem szabad csakúgy
visszaélni. Alkalmazni is csak akkor szoktam, ha nincs más választásom.
Soma bólintott. Nem is gondolta volna,
hogy a törpök ilyesmire is képesek voltak. Ha eddig azt gondolta, hogy törpök
milyen érdekesek tudnak lenni, akkor rá kellett jönnie, hogy nem csupán
érdekesek, hanem egyenesen lenyűgözőek voltak. Krain a gyorsaság mestere volt;
Dwan a kitartás és a rendkívüli bátorság használója; Kahin a fürgeség és a
pontosság alkalmazója; Éhon pedig a nagy fizikai erő mestere volt. Mindegyik
képesség lenyűgöző volt a maga nemében. Szerencse, hogy ők négyen csatlakoztak
Sadokhoz. Így több esélyük lesz legyőzni Srant, ha Krainékhoz hasonló harcosok
lépnek velük szövetségre. Soma őszintén hitt ebben.
Mozgolódásra lettek figyelmesek, mire
mindannyian megszorították fegyvereik markolatát, és várták, hogy az ellenség
kilépjen a fák közül, de legnagyobb döbbenetükre Mellon volt az, aki felbukkant
előttük. Nem könnyebbültek meg azonnal. Ez a Fekete-erdő birodalma volt, ahol
sok gonosz lény élt. Lehet, egyikük felvette a mágus alakját, és így próbál meg
a közelükbe jutni. Óvatosnak kell lenniük. Addig nem szabad elhinniük, hogy ő
Mellon, amíg ki nem derítik, hogy tényleg ő az.
- Állj! – szólt oda az öreg mágusnak Éhon.
– Egy lépést se tovább!
Mellon megállt, és a három bajtársra
nézett, akik ellenségesen figyelték őt.
- Nem kell aggódnod, Éhon – mondta Mellon.
– Én nem vagyok ellenség.
- Ki tudja? – válaszolta Éhon hűvösen. –
Akár Mellon vagy, akár nem, ki fogom deríteni.
- És azt mégis, hogyan akarod? – kérdezte
a mágus szórakozottan.
- Tégy valamit, amit egyedül Mellon
szokott megtenni. Valamit, ami elárulja valódi kilétedet.
Mellon elmosolyodott, de nem állt ellent a
fiatal törp-herceg parancsának. Maga elé helyezte botját, majd lehunyta
szemeit, és mindhármuk ámulatára, teste fiatalodni kezdett. Mikor
megfiatalította magát, Soma azonnal rájött, hogy ő tényleg Mellon volt; kivéve
Éhon és Dwan, mivel ők még nem látták tőle ezt a varázslatot. Fenyegetően
emelték fel fegyvereiket, de Soma megállította őket.
- Várjatok! – mondta Soma. – Ő tényleg
Mellon. Láttam már tőle ezt a varázslatot. Tényleg képes megfiatalítani magát.
Éhon és Dwan a habóra néztek; bár egy
kissé kétkedve, de hittek társuknak.
- Örülök, hogy még emlékszel erre a
varázslatomra, Soma fiam – mondta Mellon visszaváltozva. – Ezt a képességemet
csak azok ismerik, akik látták már ezt tőlem. Rajtad kívül csak Sadok, Erethon,
Tran és Deren tudja, hogy képes vagyok megfiatalítani magamat.
- Még szerencse, hogy Soma ezt tudja, mert
akkor alaposan megjártad volna – mondta Dwan, de hangjában megkönnyebbülés is
vegyült.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy
megtaláltad Kahint, igaz? – kérdezte Éhon.
- Nem éppen. Bár tudom, életben van, és
hogy Derennel együtt éppen felénk tart. Trant is érzem, de őt csak halványan.
Valószínűleg megsérülhetett.
- Megsérült? – kérdezte Soma rémülten,
majd el akart indulni, de a mágus visszatartotta.
- Nyugalom – mondta Mellon. – Hamarosan
megérkeznek ők is.
- Szóval Kahin életben van? – kérdezte
Éhon. – És apámmal és Sadokkal mi van? Róluk mi hír?
- Ő és Sadok összeakadtak a Köd Királlyal,
a Fekete-erdő egyik legveszélyesebb lakójával. Elküldtem hozzájuk Erethont,
hogy segítsen nekik. Én magam pedig eljöttem hozzátok, hogy nektek segítsek. De
amint látom, már nincs is szükség erre.
Hamarosan újabb alakok jöttek elő a fák
közül. Mindenki megkönnyebbülésére Kahin és Deren volt az; a fiatal fejvadász
karjában tartotta az eszméletlen Trant. Éhon elmosolyodott, mikor meglátta
Kahint. Úgy tűnt, semmi baja nem esett, leszámítva azt a sebet, ami a combján
volt. Éhon ezt roppant különösnek találta. Valaki megsebezte Kahint? Ez eddig
csak két személynek sikerült, mivel Kahint nem lehetett csakúgy megsebezni.
Azonban Tran igen súlyos állapotban volt. Arca teljesen sápadt volt, úgy tűnt,
mintha halott lenne. Soma aggódva rohant Derenhez és nézett fel
unokatestvérére.
- Nem néz ki valami jól – mondta Mellon,
és Derenhez lépett. – Mi történt vele? Sérülés nem látszik rajta.
- Csak az elméje sérült meg – mondta
Kahin. – Nem tudom meggyógyítani. Te talán tudsz rajta segíteni.
- Talán – felelte Mellon, és átvette
Derentől az eszméletlen habót, majd leült vele a földre.
Alaposan vizsgálni kezdte, míg a többiek
körbeállták és figyelték, mit csinál. Soma egész testében reszketett, és végig
azon izgult, hogy Mellonnak sikerüljön meggyógyítania Trant. A mágus arca
néhány másodpercig feszült maradt, ahogy Trant vizsgálta: végül
elmosolyodott.
- Menni fog ez – mondta derűs hangon, majd
kezét, a fiatal habo fejére tette, és varázsigéket kezdett el mondani.
Egy ideig semmi se történt, majd egyszer
csak látták, hogy Tran arcába kezd visszatérni az élet és a szín. Tran szemhéja
megrebbent, mikor ébredezni kezdett. Majd felnyitotta szemét, és egy pillanatra
üresen nézett maga elé, aztán erőt merített, és lassan felült. Soma
megkönnyebbülten lélegzett fel, majd magához ölelte Trant, aki értetlenül
nézett maga elé. Nem emlékezett arra, hogy mi történt.
- Hol vagyok? – kérdezte Tran halkan, mire
Soma elhúzódott tőle.
- Barátok között – mondta Soma. – Hogy
érzed magad?
- Fáradtan – felelte Tran. – Mintha
egyhetes mély álomból ébrednék. Bár nem hiszem, hogy tudom, milyen egy hétig
aludni.
- Meg fog gyógyulni – mondta Mellon
mosolyogva. – Ez már a régi Tran beszéde.
- Szerencsés vagy, kölyök – mondta Dwan. –
Egyáltalán mi történt veled?
- Ha én azt tudnám – válaszolta Tran. –
Nem emlékszem semmire se.
- Talán jobb is így – felelte Deren. – Így
legalább nem fog kínozni téged annak az emléke, ami veled történt.
- De mégis, mi történt? – kérdezte Soma. –
Titeket is megtámadtak?
- Néhány árnyszörny volt – mondta Deren. –
Tranon egyre jobban eluralkodott a Fekete-erdő gonosz hatalma; ezért is nem
tudta megvédeni magát a rá leselkedő veszélytől. Egy ideig sikerült megvédenem,
de egyre több árnyszörny bukkant fel. Ha Kahin nem segített volna, mindketten
halottak lennénk. Még szerencse, hogy képes irányítani a fehér tűz hatalmát.
- Fehér tűz? – kérdezte Tran érdeklődve. –
Az meg mi?
- Egy hatalmas erejű láng, amit csak olyan
lények képesek használni, akik rendkívüli varázserővel bírnak – válaszolta
Deren tanítványának. – A halandók világában nem létezik. Ahhoz, hogy valaki
használni tudja, a saját varázserejét kell csaléteknek használnia, hogy
megidézhesse és alkalmazhassa, mindezt úgy, hogy valami tárgyba gyűjti az
erejét. Erre persze az a kard a legalkalmasabb, amit Kahin oldalán látsz. A
tünde-kardok képesek magukba gyűjteni e láng lenyűgöző erejét.
- Hiszen ez csodálatos! – mondta Tran
fellelkesülve, habár még mindig nem értette, mi is valójában az a képesség,
amit Kahin használt, hogy megmentse Deren és az ő életét.
Soma megforgatta szemeit. Dwan csak
szárazon mosolygott.
- Úgy tűnik, a kis vakarcs kezd egyre
jobban lenni – mondta gúnyosan, mire Tran ráemelte felháborodott pillantását,
de Mellon szerencsére közbeszólt, különben ki tudja, hová fajultak volna a
dolgok.
- Az a fő, hogy éltek – felelte Mellon. –
És örülök annak, hogy te is életben maradtál, Kahin. Igen alattomos ellenfelet
fogtál ki magadnak.
- Csak egy szánalmas alakváltó volt –
nézett félre Kahin, és szemében undor és megvetés fénylett. - Megpróbált az
érzéseimmel szórakozni, és ezért drágán megfizetett. Ő az, aki holtan fekszik,
és nem én.
- Ő volt, aki megsebzett? – kérdezte Éhon.
- Nem, magamnak csináltam, hogy a
fájdalommal megtörjem az illúzióját. De nem kell aggódnod, nem olyan súlyos.
- Viszont nem ártana bekötözni és ellátni,
nehogy elfertőződjön.
- Ahogy akarod – hagyta helyben Kahin
unokatestvére válaszát, majd ő maga is leült a földre, és hagyta, hogy Éhon
ellássa őt; a többiek pedig várták, hogy Sadok, Krain és Erethon is
megérkezzen.
Amíg várakoztak, mindent elmondtak
egymásnak arról, hogy mi történt velük, miután szétválasztották őket egymástól.
Talán két órát, ha várakoztak, mire Sadok, Krain és Erethon visszatértek
hozzájuk. Mindannyian megkönnyebbültek egymásnak, amint meglátták a másikat és
megbizonyosodtak arról, hogy mindenki épségben van. Krain mérhetetlen örömöt
érzett, amiért látta, fia és Kahin életben vannak; pedig biztos volt abban,
hogy ők is kemény csatán vannak túl. Erről már akkor meggyőződött, amikor
meglátta a Fekete Özvegy holttestét, és rögtön tudta, hogy csakis Éhon lehetett
az, aki végzett vele.
Soma örömmel rohant oda Sadokhoz és ölelte
magához, ami egy kissé meglepte az idősebb habót, de azért viszonozta a fiatal
habo ölelését, majd elhúzódott tőle, hogy alaposan megnézze magának.
- Nem látszik rajtad, hogy megsérültél
volna – mondta Sadok. – Kivéve talán az arcodon, de ez nem tűnik túl vészesnek.
- Rajtad se látszik, hogy egy komoly
csatán vagy túl – felelte Soma mosolyogva. – Pedig úgy hallottam Mellontól,
hogy egy igenveszélyes ellenféllel harcoltál, akit Köd Királynak hívnak.
- Miért? Ki az a Köd Király? – kérdezte
Tran, aki most először hallotta ezt a nevet.
- Tényleg kezdesz meggyógyulni – mondta
Kahin a fiatal habónak, és őszintén örült annak, hogy élénk vidámsága még a
régi volt. – Ha már ilyen élénk érdeklődést mutatsz.
- Hogyhogy meggyógyulni? – kérdezte Sadok,
és Tranra pillantott. – Megsérültél?
- Mindent a maga idején – mondta Mellon
barátjának. – Először is, pihenjetek meg, aztán mondjátok el, mi történt
veletek, és hogy miképpen győztétek le a Köd Királyt. Utána a mi történetünket
is elmeséljük.
Sadok, Krain és Erethon úgy tettek, ahogy
a mágus mondta nekik. Megpihentek egy kicsit, ettek is valamicskét; legalábbis
azt a kevéske élelmet, ami még megmaradt nekik, aztán mesélni kezdtek
egymásnak. Miután mindent elmondtak egymásnak, és miután Dwan abbahagyta a
zsörtölődést, mikor megtudta, Erethon hogyan győzte le a Köd Királyt, mély
hallgatás borult rájuk. Túléltek egy veszélyes és kimerítő csatát, ismét együtt
voltak, de mi lesz most ezután? Igen, folytatniuk kell a keresést. Meg kell
találniuk Deremirt, hiszen ezért jöttek ide valójában; és biztosan értesült már
az ittlétükről, na de akkor miért nem jött még elő? Egyáltalán nem kíváncsi
arra, hogy kik azok az idegenek, akik csak úgy bemerészkedtek az ő erdejébe?
- És most hogyan tovább? – törte meg a
csöndet Dwan. – Folytatjuk a keresést?
- Nincs más választásunk – felelte Sadok.
– Vissza nem fordulhatunk. Ezek után már nem.
- Gondolod, sikerül megtalálnunk Deremirt?
– kérdezte Soma. – Ez az erdő hatalmas. Ki tudja, mióta vagyunk már itt? Ennyi
idő alatt csak megtaláltuk volna.
- Nagyon is tisztában van azzal, hogy itt
vagyunk – mondta Mellon. – Az ő figyelmét se kerüli el az, ami a Fekete-erdőben
történik. Biztosan hallott arról, hogy végeztünk az erdő két legveszélyesebb
harcosával.
- Hamar terjednek itt a hírek, ha ezt
mondod – mondta Krain. – Arra számítasz, hogy felkeltettük az érdeklődését?
- Ami nyílván meg is történt – válaszolta
Deren. – Máskülönben Mellon nem beszélne így, ha nem eszerint volna.
- Mindenkiben van egy kis kíváncsiság –
mondta Mellon. – És ez alól Deremir se kivétel. Biztosan érdekli őt a kilétünk,
most hogy megmutattuk, mire vagyunk képesek. Mert már rájött arra, hogy nem
egyszerű harcosok vagyunk, akik meggondolatlanul tévedtek be a Fekete-erdőbe.
Tudja, célunk van ezzel. És el fog jönni hozzánk, hogy kiderítse, mi az.
- Olyan, mintha olvasnál a gondolataiban –
mondta Tran. – Ha már így tudod, mire gondolhat.
- Nem jársz messze az igazságtól –
válaszolta az öreg mágus. – Már azóta olvasok a gondolataiban, amióta beléptünk
ebbe az elátkozott erdőbe. Eleinte nem sokra tartott minket, és nem
foglalkozott velünk. De most már rájött arra, kik vagyunk.
- Örömmel halljuk ezt – mondta Krain. –
Akkor nincs más hátra, mint hogy szépen kivárjuk, amíg el nem jön hozzánk.
Igazán megkönnyíti a dolgunkat – ezt már gúnyos megvetéssel mondta.
- Persze, hogy kivárjuk – felelte Sadok. –
És hogy utána mi lesz? Azt majd meglátjuk. Egyelőre csak ki akarja deríteni a
célunkat. Ez még nem jelenti azt, hogy csatlakozni is fog hozzánk.
- Majd el fog dőlni ez is – mondta Mellon.
– Most mindenesetre próbáljunk meg aludni. Pihenjük ki harcunk fáradalmait. Ma
éjszaka biztonságban leszünk.
Mindenki azt tette, amit a mágus mondott.
Amúgy is olyan kimerültek voltak, hogy képtelenek voltak arra gondolni, hogy
meg fogják-e őket támadni, amíg alszanak. Így hát mindannyian nyugovóra tértek,
és az álom azonnal magával ragadta őket. Sadok arra ébredt, mintha valami
megreccsent volna a közelében. Szeme azonnal felnyílt és rögtön talpra
szökkent, miközben gyorsan előrántotta kardját. Fagyosan nézett abba az
irányba, ahonnan azt a fenyegető érzést érezte, mely egyre csak közeledett
hozzá. Ilyen fajta gonosz erőt csak egyszer érzett élete során, még ha nem is
volt olyan erős, mint az Övé. Tudta, ki volt az, aki közeledett hozzá és
felkészült a vele való találkozásra.
Megszorította kardja markolatát, mikor
meglátta a sötétségből előtűnő magas alakot. Barátai is megérezték a közelükben
ólálkodó veszélyt, mire mindannyian felébredtek és talpra szökkentek, miközben
előrántották fegyvereiket. És ekkor megláttak azt, akiért valójában eljöttek
ebbe az erdőbe. Végre szembe találták magukat Deremirrel, az Elátkozott
Harcossal.
Hogy milyennek találták őt? Mindenesetre
nem úgy nézett ki, mint amilyennek elképzelték. Majdnem úgy nézett ki, mint egy
átlagos ember, és akár még kellemesnek is mondhatták volna megjelenését, ha nem
érezték volna rajta azt a gonosz erőt, ami szörnyeteggé varázsolta őt.
Deremirnek szőke haja volt, mely kócosan hullott bele borostyán sárga szemébe.
Ruházata egyszerű volt, nem viselt páncélt, se láncinget; ami igazán különös
volt rajta, azok a gyolcskötések voltak, melyek egész karját befedték, és
amiket még a szája körül láttak, melyekkel éles fogait fedte be. A kötéseket
valamikor a tündék készítették neki, amivel elfedhette és elzárhatta gonosz
sebeit, miket egykor Sran okozott neki. Oldalán még mindig ott hordta régi
kardjait, miket Sötétpengének és Hasító Szárnynak hívták, melyekkel egykori
ellenségeit ölte meg. Éles karmokban végződő ujjai fekete vértől voltak
mocskosak: egy korábbi kobold áldozata vére volt ez.
Végre egymással szemben álltak. Deremir
kifejezéstelenül nézett végig az előtte álló harcosokon. Nem mutatott
érdeklődést, nem mintha elvárták volna, hogy érdeklődjön irántuk. Sadok ekkor
előrelépett, és megszólította Deremirt:
- Te lennél Deremir, az Elátkozott Harcos?
– kérdezte Sadok oly szigorúan, ami egyből felkeltette Deremir érdeklődését.
Végignézett az apró habón, és ekkor
észrevette rajta, hogy ő maga is Sran átkával van megsújtva. Ez aztán a különös
véletlen. Egy habo, akit maga Sran átkozott meg. Ez nem túl gyakran esett meg
egy habóval, hogy maga a Sötétség Ura átkozta meg. Ez csak egyetlen dolgot
jelenthet: maga Sadok állhat előtte, aki legyőzte Srant. Csak őt átkozhatta meg
a Sötétség Fejedelme.
- Szép kis átokkal sújtottak téged –
szólalt meg végre Deremir, és Sadoknak szeme se rezdült meg, mikor ezt mondta
neki. – Nem lesz könnyű megszabadulnod tőle. Már, ha tudnál.
- Miért? Te talán meg tudsz szabadulni a
téged sújtó átoktól? Akit Sran egyszer megátkozott, az alól az átok alól semmi
se fogja feloldozni. Bárhogyan is szeretnéd ezt.
Folytatjuk.******************** 10. BEMUTATJUK…
SZILÁGYI
ANITA VERSEIT - ŐSZIKÉKSZAKMAI
ÖNÉLETRAJZ:
![](./index_files/Szilágyi Anita (2).jpg)
Szilágyi Anita
Nevem
Szilágyi Anita.Nyolc éve írok verseket. Műveimet a Poet irodalmi oldal
rendszeresen közli. 230 írásom látott eddig napvilágot. Verseim irodalmi
folyóiratokban, újságban, antológiákban, jelentek meg. Számomra a versírás az
egyetlen orvosság, mely gyógyítja érzelmi sérüléseimet, ezáltal felerősíti
testemet. Versírás inspiráció és a legjobb motivációs tréning. Szeretnék még
sokat fejlődni, és elismertebbé válni a művészet világában. Szeretném, ha verseim
a jövőben több olvasóhoz eljutnának, és átéreznék az írásom őszinte
mondanivalóját.
Illusztrációk
a verseimből:1.
vers. Őszikék
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért szálltak tova a kis fecskék?
Elmúlásról hegedülnek épp,
Meghervadt már minden tájkép!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Hol van a varázs, hová lettél, csoda-kék?
Hallgatom az őszi eső bús énekét,
Átmossa bennem a nyár édes emlékét.
Meséljetek
nekem, őszikék,
Még rólam is szólnak szép regék?
Elhaló napsugár fénye opálos derengés,
Besötétült világ bennem matt szürkeség!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért húzzák vonójukat mélyen a lélekzenék?
Felsírnak szívemből az elfojtott könnyek,
Porrá zúznak a nehéz sziklakövek!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Örök álmomig elringatnátok, bíborkék?
Gyenge testem ráomlik a nyirkos avarra,
Bús szerelemhajtásom áthajlik kopjafámra.
___
2.
vers.Őszelő
Tollászkodó
ősz árnyas hárs alatt
Vénkisasszony nyoszolyójára hullt pitymallat
Szőke
felhőre rőt kontyát kiteregeti
Komorságra, piros repkényét eregeti
Napfény
szirmaiból nagyokat tépünk
Perzsaavarszőnyegben lassúbb léptünk
Hervadásom rezgő őszelőben
Vénülő fény, felrezdül mécsesemben
Sötétlila
tenger örvényét fodrozza bősz szél
Kagylóhéj márványerezetén hableány zenél
Mólónál síró sirálycsapat sürög
Hűvös bőrömre mahagónihullám csöpög
Lekuporodom
rideg sziklaszirt tövében
Fázom, felöltöm rozsdás őszi bekecsem
Halkan duruzsoló rőzsetűz fényében
Nesztelen érzéseink ölelkeznek meztelen!
___
3. vers.
Szívfalamba zárt magány
Gesztenyék
kopogásával szférámba törtél!
Már megint itt vagy? Hívatlan vendég!
Szívtégláim közé szorosan bepréselődtél!
Nem
akartalak! Asztalomnál helyet foglaltak nemrég!
Összetört
bennem végleg ez a nyár!
Szívem csupán beékelt fájdalmat érintő idegpár!
Megcsaltál! Hirtelen jött, hevesen lobogó verőfény...
Azóta hűvös a reggelem, nappalom is vérszegény.
Ez a nyár
kiölte szívemből a Napsugár melegét!
Hasogat a csend! Kiszárítja energiám velejét!
Dobogtat szívfalamon a magány! Kitörni készül talán?
Kellesz nekem, fényár! Lúdbőrzök életem alkonyatán.
Szerelmes
volt belém a hódító nyár? Vagy csak játszott csupán?
Gyümölcsei mézét oly sokszor éreztem számon buján,
Kívántam a mustos szerelem nedűjét kortyolgatni!
Élveztem perzselődésünk! Éheztelek pátyolgatni!
Bohém álom
volt csupán nekem ez a nyár, azt hiszem!
Elhittem, hogy a boldogság nekem is jár, ha őrizem,
Nőiességem virágait mohón falták a tiszafák,
Cserfességem őszi sértődések elnémították!
Uralma alá
vont engem váratlanul ez a nyár!
Marionett voltam, kiben hamar felépült a légvár,
Csókoltál, becéztél, kellemes volt ez a dorombolás,
Majd, mint egy rosszalkodó bábhoz szólt a dorgálás!
Mozaikjaim
visszhangosan csörrentek ezen a nyáron!
Csatát veszített eszelősségem robbant aurámon!
Rohantam a távolba, hegyeket másztam! Vadásztalak!
Szeltem Tiszát, dúltam Dunát, suhanó fákban láttalak!
Megadom
magam, ezen a nyáron gyarmatod leszek!
Hiszek a csodákban, szívem tombolja: Nem Feledlek!
Üres szívkamrám, érzem, aortapumpáidban pulzál,
Teliholdkor ösvényt vágok, hisz szerelmed ott bujkál...
Lapulsz
színes őszben! Rejtőzöl előlem észrevétlen!
Ha összeégne szemünk, szökkenne őzikém szemérmesen,
Dívás színteremről leléptetve mellékszereplővé váltam,
Hódítasz Múzsákat! Én meg emlékünkkel bőrig áztam!
Hamisságod
álcázod zsákmányejtésed trófeáján,
Szétcsúszott lakatunkat betemette az Appenninek,
Te csak élj önfeláldozón, s ne mondd el senkinek,
Hogy hideg rázza testem életem túloldalán!
___
4. vers.Tölgyapó
Öreg
tölgyapó kérges odvában
Levéllel bélelt, vaskos kuckóban
Makk úrfi kopog serényen
Megsárgult őszköpenyem zsebében
Csicsergő
csemete, agg fészkedbe bújtam
Hűvös árnyad alatt siránkoztam
Bölcsen hallgattál, nem voltál mostoha
Szeretlek téged, te vén apóka
Lombpalástodba
rejtőzöm titkon
Derengő fényed félhomályomba oson
Fázós bokrok dideregve ölelkeznek
Felszálló köddel illúziót kergetek
Törzsed
évgyűrűibe róttam nevem
Ellopott álmomat itt mindig megleled
Szemednek fénye ősszel elszökött
Remegő pillanatomban kristálygömböm eltörött
Szürke
hajnalon párát lehelő sóhajok
Tarajos tengerárban mentőcsónakok
Lábam lenyomata nyirkos mohában
Elsüppedek bánatom mocsarában
Bús
melankólia, mély gyászolás
Bölcsen elballagó elmúlás
Borzas szellő szökell szarkalábamon
Jós bagoly huhog haranglábakon!
___
5. vers.
Ősz Király palástja
Ősz
Királyunk lassan feltűzte Nyárlány haját,
Skarlátvörös fénytűkkel kidíszítette pántlikáját,
Ráborította a színpompás királynői ruhát,
Kontyára emelte tiszta-arany koronáját,
Ősz
Királyunk varázspálcájával átszínesítette az erdőket,
Sugallt még ránk egy kis bájoló szív-meleget,
Nyárlány nagyon büszke volt Ősz Királyunkra,
Hogy ily fenséges látványt festett világunkra,
Napfelkelténél
Ősz Király Nyárlány haját fésülte,
Aranyfényű tincseit fagyöngyökkel ékesítette,
A természet legszebb évszaka az ő csodatételük,
Tölgyesek ezernyi színes küldeménye édesük,
Ősz
Királyunk palástját beborítják bíborvörös falevelek,
Nyárlány lágy sóhajaival fújnak langyos szelek,
Ősz Királyunk Nyárlányt ültette karmazsin trónszékére,
Hiszen a benne élő szépséget szórta szét földkerekségünkre.
********************
11. ÉLETTÖRTÉNETEIMBŐL
Deren egy újabb árnyszörnyet vágott le, miközben az ájult Trant tartotta
szorosan bal vállán, aki úgy lógott rajta, mint egy rongybaba. Egyre több
árnyszörny jött elé, és egyedül alig bírta visszatartani őket. Tran még mindig
nem tért magához, és így senki sem volt, aki segíthetett volna neki. Deren
szorult helyzetbe került.
Két újabb árnyszörny támadt ismét a fiatal fejvadászra, amikor két nyílvessző fúródott a torkukba. Deren megfordult, és meglátta Kahint, aki kifeszített íjjal állt, és egy újabb nyilat lőtt ki. Ahogy látta, semmi baj nem történt vele; kivéve talán azt a sebet, ami a combján volt, ami bár nem volt súlyos, de vér szivárgott belőle. Megkönnyebbült, hogy viszontláthatta társát.
- Kahin – mondta Deren. – Örülök, hogy látlak.
Kahin odalépett Derenhez, hogy szemügyre vegye Trant.
- Megsérült? – kérdezte a fiatal fejvadásztól, ki az ájult habóra emelte tekintetét.
- Csupán csak elájult – felelte, miközben Tran sápadt arcát figyelte. – De nem tudom, mikor fog felébredni. Azt hiszem, túl nagy sokk érte szegényt.
Kahin a fiatal habót vizsgálta. Sápadtsága kicsit aggasztotta őt. Olyan volt, mint akinek nagy félelmet kellett kiállnia. Remélte, hogy Tran nem túl drága árat fizetett azért, amiért életében először találkozott egy árnyszörnnyel.
- Reméljük, nem lesz baja – mondta Derennek, majd felnézett, mikor egyre több árnyszörny vette körbe őket.
A két harcos fagyosan pillantott végig rajtuk. Látszott a nyomorultakon, hogy kezükben érezték a győzelmet. Egy pillanatra se rettentek meg attól, amikor Kahin felbukkant. Igaz, meglepte őket a támadása, de egy percig sem tartottak tőle. Éles fogaik kivillantak fekete szájukból, ahogy elvigyorodtak. Ki akarták élvezni áldozataik szenvedésének minden pillanatát.
Kahin még egy ideig nézte az
árnyszörnyeket, végül lehunyta szemeit; arcán olyan érzés látszódott, amit
eddig Deren se látott tőle. Nem félelem volt ez, hanem túlzottan is nyugodt
kifejezés. Mint aki egyáltalán nem tart ellenfeleinek létszámától, mert valami
olyasmire készült, ami mindenképpen meghátrálásra fogja őket késztetni.
Két újabb árnyszörny támadt ismét a fiatal fejvadászra, amikor két nyílvessző fúródott a torkukba. Deren megfordult, és meglátta Kahint, aki kifeszített íjjal állt, és egy újabb nyilat lőtt ki. Ahogy látta, semmi baj nem történt vele; kivéve talán azt a sebet, ami a combján volt, ami bár nem volt súlyos, de vér szivárgott belőle. Megkönnyebbült, hogy viszontláthatta társát.
- Kahin – mondta Deren. – Örülök, hogy látlak.
Kahin odalépett Derenhez, hogy szemügyre vegye Trant.
- Megsérült? – kérdezte a fiatal fejvadásztól, ki az ájult habóra emelte tekintetét.
- Csupán csak elájult – felelte, miközben Tran sápadt arcát figyelte. – De nem tudom, mikor fog felébredni. Azt hiszem, túl nagy sokk érte szegényt.
Kahin a fiatal habót vizsgálta. Sápadtsága kicsit aggasztotta őt. Olyan volt, mint akinek nagy félelmet kellett kiállnia. Remélte, hogy Tran nem túl drága árat fizetett azért, amiért életében először találkozott egy árnyszörnnyel.
- Reméljük, nem lesz baja – mondta Derennek, majd felnézett, mikor egyre több árnyszörny vette körbe őket.
A két harcos fagyosan pillantott végig rajtuk. Látszott a nyomorultakon, hogy kezükben érezték a győzelmet. Egy pillanatra se rettentek meg attól, amikor Kahin felbukkant. Igaz, meglepte őket a támadása, de egy percig sem tartottak tőle. Éles fogaik kivillantak fekete szájukból, ahogy elvigyorodtak. Ki akarták élvezni áldozataik szenvedésének minden pillanatát.
![]() |
Kiss Anikó és Kiss Erika |
Megfogta kardja markolatát, amit nyugodt eleganciával kezdett előhúzni.
- Hát jó – mondta Kahin higgadtan, miközben előhúzta Fehér Holdat. – Nem terveztem, hogy ilyen hamar használni fogom, de nincs más választásom.
- Hát jó – mondta Kahin higgadtan, miközben előhúzta Fehér Holdat. – Nem terveztem, hogy ilyen hamar használni fogom, de nincs más választásom.
Deren és az árnyszörnyek egyszerre néztek
rá csodálkozva. Nem értették, hogy a félvér herceg mire érthette ezt. Az
árnyszörnyek mocskos nyelvükön különböző szitkokat kezdtek el mondani, amit
Kahin nem értett; de úgy különösebben nem érdekelte, hogy mit mondhatnak ezek
az ocsmány férgek, csak a megfelelő pillanatra várt. Deren se értette, mire vár
egyáltalán. Na de hogy valamit kitalált, abban egészen biztos volt. Nem állna
ilyen nyugodtan, ha nem tervezne valamit.
Az árnyszörnyek egyszerre ugrottak fel és támadtak Kahinra, aki csak erre várt. A másodperc törtrésze alatt reagált, és Deren olyasmit látott meg, ami igazán meg lepte őt. Kahin kardjából fehér láng csapott ki, és vette körbe kardjának élét. Deren rögtön rájött arra, mit látott. Ez a Tűz Kardja volt, melyet eddig csak egyetlen lény tudott használni, és az a valaki nem más volt, mint Thrandor, a tündék királya. Kahin nyílván örökölhette tőle ezt a képességet. Egy biztos, nem hétköznapi láng az, amit látott: Kahin a saját varázserejével kombinálta, hogy még hatékonyabban tudja elpusztítani az árnyszörnyeket. Mikor a huszadik árnyszörny is holtan esett össze, a többi rémülten látta be, hogy ez ellen a hatalom ellen nincs esélyük. Ha tovább folytatják a harcot, akkor mind meg fognak halni. Nem volt hát más választásuk.
Rémülten és gyáván futamodtak meg. Féltették a szánalmas életüket, s többé nem tértek vissza. Kahin hosszú másodpercekig figyelte a környéket, hátha újabb ellenség fog majd felbukkanni, de nem kellett aggódnia: senki se tartózkodott a közelükben. Megszüntette hát a Tűz Kardját, majd visszacsúsztatta helyére kardját. Deren elismerően nézett rá.
- Ki hitte volna, hogy te is képes vagy használni a Tűz Kardját – mondta Deren. – A fehér lángot nem könnyű használni, hiszen nem is evilági láng. Hát még akaratod szerint irányítani, milyen nehéz.
- Még most sem tökéletes – felelte Kahin, miközben átvette Derentől Trant, hogy megvizsgálhassa. – Még mindig csak tanulom.
- Igazán? Pedig nekem tényleg úgy tűnt, hogy mesterien bánsz vele.
- Egy halandó másképpen lássa ezt, mint egy félvér tünde – válaszolta Kahin, és egyre csak Trant vizsgálta; Derennek feltűnt, milyen komor volt az arca.
- Meg tudod gyógyítani? – kérdezte a fiatal fejvadász aggódva. – Nyílván tanultál tünde-gyógyítást.
- Egynéhányat igen. De aki igazán ért a gyógyításhoz, az a húgom, Mirwen. Ő tudná, mit kéne tennie, én viszont nem sokat tehetek érte. Az elméje sérült meg, és én azt nem tudom meggyógyítani. Meg kell keresnünk Mellont. Csak ő segíthet rajta.
- Jó, de merre lehet?
- Talán nem érzed? Nem mi vagyunk az egyetlenek, akiket megtámadtak. A többiek is harcolnak. Hatalmas vérszomj keveredik a levegőben.
- Akkor talán segítenünk kellene, nem?
- Úgy, hogy közben Tran megsebesült?
- De hát, ha megtaláljuk a többieket, akkor is harcolni fogunk, nem?
- Talán – válaszolta Kahin, majd visszaadta Derennek a habót. – De ezt csak akkor tudjuk meg, ha megtaláljuk őket. Gyerünk! Egy percet sem vesztegethetünk tovább!
Deren egyetértően bólintott, majd mindketten elindultak. Minél hamarabb találják meg Mellont, annál jobb lesz Trannak. Remélték, tud rajta segíteni.
A köd egyre sűrűbben ölelte körül Sadokot és Kraint, akik még mindig egyhelyben álltak és egymást védelmezték. Néhány vágás is látszódott rajtuk, de szerencsére ezek a sebek nem voltak olyan mélyek, mert amikor a Köd Király megtámadta őket, sikeresen kikerülték támadásait, és vissza tudtak támadni. Most sem volt ez másképpen. Krain érezte, hogy megvágta a nyomorultat. Lehet, nem látta őt, de támadásai alapján megtudja állapítani, hol lehet éppen, és aszerint támadott ő is. Vér folyt végig arcán, kék szemében vad tűz égett, ahogy a ködöt nézte.
- Nyomorult – mondta Krain megvetően. – Visszavonult megint. Pedig éreztem, sikerült megvágnom. Egyre kiszámíthatóbbak a támadásai.
- Lehet, de ezt sokáig akkor se bírjuk – mondta Sadok. – Ő lát minket, de mi nem látjuk őt. És bár már meg tudjuk sebezni, mi sokkal több sérülést szerzünk be. Ki kell találnunk valamit, még mielőtt végez velünk.
Krain elmosolyodott. Igaza volt a kis vakarcsnak, de most az egyszer sikerült eltalálnia a gondolatait. Merthogy ő már kitalált valamit, mielőtt Sadok ezt javasolta volna. Kockázatos lesz, de más választásuk nem volt. Ha most nem sikerül elkapniuk, akkor biztosan nem fognak életben maradni.
- Nem kell aggódnod – mondta Krain, mire Sadok hátrapillantott. – Már kitaláltam valamit. Csak jöjjön közelebb ez a féreg. Garantáltan meg fogom lepni.
Sadok nem tudta, mire értheti ezt. Kíváncsi volt arra, hogy mit találhatott ki, de nem merte megkérdezni. Nem szabad elárulnia magát, különben nem tudja meglepni a Köd Királyt. Krain maga elé tartotta kardját. Bízott abban, hogy a Köd Király ezúttal is őt fogja megtámadni. Nem véletlenül mondta el Sadoknak, hogy kitalált valamit. Ezzel is fel akarta hívni magára a figyelmét. Mert azt akarta, hogy őt támadja meg Sadok helyett, és így biztosan sikerül elkapnia. A Köd Király nem fog kockázatot vállalni; legalábbis remélte, hogy így lesz.
És jól sejtette. A Köd Király, amint meghallotta, hogy a törp-király kitervelt ellene valamit, azonnal nekitámadt. Kockázatot nem akart vállalni, és ezért el akarta pusztítani őt. Szerencsére Krain megérezte közeledtét, ezért nem tudott halálos sebet ejtenie rajta, csak a vállát döfte át, de a törp-király csak erre az alkalomra várt. Megfogta a Köd Király kardot szorító kezét, és végre sikerült meglátnia igazi valóját. Krain a csuklyás arcba nézett, és gúnyosan elmosolyodott, mikor látta annak meglepett kifejezését.
- Egész emberi arcod van – mondta Karin. – Talán azért látlak, mert hozzád érek?
Nem várt választ, mert abban a pillanatban, végigvágott kardjával a Köd Királyon, aki hátraugrott; kardját kirántotta a törp-király vállából, aki nem is érezte a fájdalmat. Mámorító érzés lett úrrá rajta, amiért sikerült megsebeznie ellenfelét. A Köd Király gyűlölettel nézett rá, kezét pedig a sebére szorította. Átkozott! – gondolta magában. Hogyan sikerülhetett megsebeznie? Eddig ez még senkinek sem sikerült. Vajon hogy csinálta? Amikor megtámadta, biztos volt benne, hogy nem látja őt; de akkor mi módon védte ki a támadását és sikerült megsebeznie? Úgy tűnik, alaposan alábecsülte ezt a törpöt. Ha nem végez vele azonnal, akkor ő fogja megölni őt. Veszélyes ellenfél volt, és ez egy cseppet se tetszett neki. A saját testét használta pajzsnak, miközben kerülte a kritikuspontokat. Ez nagyon nem jó. A nyomorult, kezd rájönni képességének a gyengepontjára.
- Jól gondold meg, hogy mit fogsz tenni – hallotta meg Krain hangját. – Mert, ha legközelebb is engem támadsz meg, készülj fel arra, hogy ezúttal a fejedet fogom célba venni.
A Köd Király összeszorította fogát. Nem tudta, mit tegyen. Sebe lüktetett és vérzett. Szívesen végzett volna Krainnal, de ha megtámadja, biztosan megölte volna. Valami mást kell kitalálnia. Talán előbb a habóval kéne foglalkoznia. Ő még kevésbé jött arra rá, hogyan harcoljon vele szemben; és ha elkapja, azzal talán a törpöt is sikerül összezavarnia. Nem is gondolkodott sokáig, és hamarosan Sadokot támadta meg. Kardjával majdnem sikerült elérnie, mikor egyszer csak valami füst vágódott elébe, amitől szája elé kapta kezét, és a füst rögtön marni kezdte a szemét. Hátraugrott és a ködbe bámult. Ezt nem a törp tette; valaki más támadta meg. Na de vajon ki? Eddig még csak fel se tűnt a jelenléte.
- Szóval, képes vagy a ködöt irányítani? – hallottak meg mindannyian egy hangot, mely Krain és Sadok számára nagyin ismerős volt: Erethon hangja volt.
A Köd Király az előtte megálló magas alakra nézett. Úgy tűnt neki, hogy ez a férfi nagyon is jól látta őt.
- Elismerem, jó képesség. De a valóságban annyira vagy erős, mint a szánalmas ködöd. Ugye így van?
A Köd Királynak nem tetszett ez a magabiztos beszéd. Nem úgy tűnt, hogy ez a férfi tartott volna tőle, sőt, mintha látta volna; pontosan tudta, hol áll, és azt is, hogy őt nézi. Ki lehet ez a férfi? Próbaképpen egy lépést tett oldalra, és döbbenten látta, hogy a férfi is ugyanezt tette; végig rajta tartotta a szemét, és ez rossz érzéssel töltött el. Ez nem jelentett semmi jót. Még nem találkozott olyan ellenféllel, aki képes volt látni őt abban a ködben, amit ő idézett meg.
- Most arra gondolsz, hogyan érzékelhetlek téged ebben a ködben, igaz? – kérdezte Erethon gúnyosan. – Elismerem, nem látlak, de hallak téged és a szagodat is érzem.
- Mi? – kérdezte a Köd Király úgy, mint aki nem érti azt, amit Erethon mondott.
- Hozzá vagyok szokva a látás nélküli harchoz. Nem kell látnom téged ahhoz, hogy elkapjalak. Ha elveszik a látásodat, marad más, amivel érzékelheted az ellenfeledet. Bérgyilkosként ez volt az egyik tanulság, amit meg kellett tanulnom. Aki nem képes vakon harcolni, abból nem lesz jó bérgyilkos.
- És azt gondolod, ez elég lesz ellenem? – kérdezte a Köd Király.
- Akár ennyi is elég – mondta Erethon nyugodt hangon, majd felpattintotta annak a tégelynek a tetejét, amit a kezében tartott. – Mert miközben én tisztában vagyok a te képességeddel, addig te nem tudod, hogy én mire vagyok valójában képes. – A bérgyilkos társai felé nézett. - Krain, Sadok, csukjátok be a szemeteket, és nehogy levegőt vegyetek.
Krain és Sadok nem kérdezett semmit sem, pontosan azt tették, amit Erethon mondott; tudták, mire készül, hiszen jól ismerték Erethon képességét. Tudták, hogy az egyik mérgével akarja megölni a Köd Királyt. Nem sok kellett ahhoz, hogy Erethon mérge hasson; amint a Köd Király szervezetébe jutott, mérhetetlen fájdalom töltötte el testét. Még csak nem is számított arra, hogy ellenfele méreget fog használni ellene. A méreg olyan erős volt, hogy azonnal végzett vele. Amikor a Köd Király meghalt, a köd rögtön elkezdett szertefoszlani; és amint ez megtörtént, Krain és Sadok megkönnyebbülve lélegzett fel. Kezdett elegük, lenni a ködből. Szerencse, hogy Erethon megtalálta őket. Még éppen idejében érkezett a segítségükre.
- Örülök, hogy látlak, Erethon – mondta Sadok, mikor a bérgyilkos hozzájuk lépett. – Nem számítottunk rád.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy sikerült megtalálnotok Kahint – mondta Krain, aki a vállán lévő sebet szorította el.
- Mellon megérezte, hogy bajba jutottatok – felelte Erethon. – Elindultunk, hogy segítsünk nektek. Kahint is megérezte, aki Derenhez és Tranhoz sietett, hogy segítsen nekik.
- Kahin életben van? – kérdezte Krain.
- Amennyire Mellon meg tudta állapítani, igen. Na de hogy megsérült-e, azt nem tudom. Csak a jelenlétét érezte meg, és azt, hogy éppen Derenhez és Tranhoz tartott. Valószínűleg már segített is nekik.
Krain megkönnyebbült. Neki ez a hír bőven elég volt. Örült, hogy unokaöccsének nem esett semmi baja. Sikerült életben maradnia.
- És Mellon? – kérdezte Sadok. – Ő hol van?
- Ő elment segíteni Somának, Éhonnak és Dwannak. Valószínűleg Kahin, Deren és Tran is odatartanak.
- Reméljük, hogy így van – felelte Sadok, majd Krainra nézett. – Hogy vagy? Súlyos a sebed?
- Volt már rosszabb is – válaszolta Krain, és sápadt arcán verejték csillogott. – De azért nem ártana ellátni, mielőtt tovább indulunk.
- Nem kell ellátnunk – mondta Sadok. – Van nálam valami, ami azonnal meg fogja gyógyítani.
Krain és Erethon érdeklődve nézett Sadokra, aki elővette kulacsát, melyben még mindig őrizte az Erdő Szellemének értékes ajándékát. Az Élet Vize biztosan segíteni fog begyógyítani Krain sebét.
- Ez az Élet Vize – mondta Sadok. – Az Erdő Szelleme adta ajándékba azzal a célzattal, hogy bármelyikkőtök sebét begyógyítsam. Te leszel az első, aki inni fog belőle.
Odanyújtotta kulacsát a törp-királynak, aki elvette tőle azt, majd szájához emelte és ivott belőle egy kortyot. Kíváncsian várták, hogy mi lesz a hatása. Krain hirtelen melegséget érzett a sebénél. Kíváncsian pillantott oda, akárcsak Sadok és Erethon, és látták, Krain sebét valami fény borította be, mely úgy ragyogott, akár az élet. Aztán olyasmi történt, ami igazán megdöbbentette a három bajtársat: ilyesmit még életükben nem láttak. Krain sebe nyomtalanul eltűnt; még csak heg sem maradt utána. Krain csodálkozva tapogatta vállát, majd próbálgatta, de nem érzett fájdalmat. Az Élet Vize nyom nélkül eltűntette a sebét.
- Hihetetlen – mondta Erethon. – Ilyesmit még sosem láttam. Az Élet Vize tényleg képes minden fajta sérülést begyógyítani. Az Erdő Szelleme igen értékes ajándékkal jutalmazott meg téged, Sadok.
- Ezért is kell takarékoskodnunk vele – felelte Sadok, miközben maga is ivott egy kortyot az Élet Vizéből, és az ő sebei is begyógyultak. – Csak a legsúlyosabb sebeknél kell használnunk.
- Amíg ebben az erdőben leszünk, lesznek még ennél is súlyosabb sérüléseink – mondta Krain komoran.
- Nem hinném, hogy az ellenség megpróbálkozna ismét megtámadni minket – válaszolta Sadok. – Biztosan értesültek már arról, hogy sikerült végeznünk a Fekete-erdő egyik legerősebb harcosával. Ezek után nem fognak, vagy nem mernek újabb harcba bocsátkozni velünk.
- Lehet – felelte Krain. – De a harcnak még nincs vége. Mi legyőztük az ellenségünket, de a többiek még nem. Biztos vagyok benne, hogy az ő harcuk még nem ért véget.
- Akkor induljunk el azonnal – javasolta Erethon. – Minél hamarabb találjuk meg őket, annál hamarabb tudunk segíteni nekik.
Sadok és Krain egyetértettek a bérgyilkossal; hamar összeszedték magukat, majd útra keltek, hogy megkeressék barátaikat. Vissza se pillantottak a halott Köd Királyra, kinek teste szétfoszlott, mintha az is ködből lett volna, és összevegyült az erdő gonosz sötétségével. Semmi se hallatszott immár.
Éhon hátraugrott a Fekete Özvegy újabb támadása elől, majd nekirontott, és sikerült megvágnia lábát, melyből bűzös vér tört elő. Dwan egyre jobban beleélte magát a harcba. Élvezte, hogy egy erős ellenféllel harcolhatott; éppen ezért egyre nagyobb hévvel támadott. Soma is állta a sarat, még ha ő maga egy kicsivel fáradtabb is volt társainál, de azért hősiesen küzdött. Ez volt életének egyik legveszélyesebb harca; nem maradhat alul, küzdenie kell, amíg csak bírja erővel.
A Fekete Özvegy ismét nekirontott a három bajtársnak. Gonosz szemeiben izzó gyűlölet égett, miközben Éhont vette célba, ki előrántotta egyik rejtett kését, amit a Fekete Özvegy felé dobott, eltalálva ezáltal az egyik szemét, mitől az ocsmány dög fájdalmasan felkiáltott.
Váratlanul érte a törp merészsége, ami akkora haraggal töltötte el a lelkét, mint még soha. Ez a törp-fattyú megvakította az egyik gyönyörű szemét, amit nem hagyhatott megtorlás nélkül. Gyűlölködve nézett rá Éhonra, majd feléje kezdett el rohanni, de nem érte el a törp-herceget, mert abban a pillanatban Dwan elébe termett, és fejszéjével levágta az egyik lábát, minek vérző csonkjából orrfacsaró zöldes vér csöpögött a földre.
A fájdalom csak növelte a Fekete Özvegy gonoszságát és haragját. Kezdte unni, amiért egyszer sem sikerült megsebeznie ellenfeleit, miközben azok egyre súlyosabb sebeket ejtettek gyönyörű testén. Ideje lenne végre véget vetni ennek a harcnak, és komolyan megleckéztetni ezeket a törp-fattyakat.
Dühtől izzó szemeit Soma felé fordította, ki ott állt előtte, kivont karddal a kezében, és figyelte mindenegyes mozdulatát, hogy még idejében meg tudja védeni magát tőle.
Éhon követte az Özvegy pillantását. Szemeiben aggodalmas felismerés kezdett el csillogni, mikor rájött, mire készül az ocsmány bestia. Azonnal a Fekete Özvegy után vetette magát, ki egyből Soma felé kezdett el iramodni, mivel úgy gondolta, hogy a habo a leggyengébb harcos közöttük; és ha elkapja, akkor olyan fájdalomban részesíti a törpöket, mint amilyenben ők részesítették, mikor elvették egyik szemének világát.
Már majdnem sikerült elérnie Somát, mikor egyszer csak Éhon fölugrott a levegőbe, egyenesen a Fekete Özvegy fölé, ki egyre csak Somával volt elfoglalva, és nem vette észre azt a közeledő veszélyt, ami hamarosan a vesztét okozta.
Éhon egy elegáns szaltót csinált a levegőben, miközben az egyik lábát kinyújtotta, majd igyekezett úgy kiszámítani az esését, hogy a lehető legpontosabban találja telibe az Özvegy testét.
A Fekete Özvegy megállt egy pillanatra. Nem értette, mi az a veszélyérzet, ami hirtelen elkapta őt, de már nem volt ideje gondolkodnia ezen. Akkora erő találta telibe, ami azonnal kioltott belőle minden életet, és összezúzott testtel ott feküdt a földön, szemeiből pedig kihunyt minden fény és értelem.
Soma rémült csodálattal nézett Éhonra, ki továbbra is ott állt az Özvegy testén, és hidegen nézett le a bestiára. Most tudatosult benne, hogy az, amit az előbb látott, az Éhon valódi képessége, amit az apján kívül nem láthatott senki más. Képes volt akkora erővel rátaposni másokra, hogy az könnyen az ellenfele életébe került. Nem is szerette használni ezt a képességet, mert veszélyes volt, és könnyen megölt vele másokat. Csak kivételes alkalmakkor szokta alkalmazni, de akkor is csak ritkán, főleg mikor már nem volt más választása.
Dwan csodálkozva nézett fiatal társára; most először látta tőle ezt a képességet, és alaposan meglepte annak mértéke és brutalitása. Még szerencse, hogy nem állt le vele komolyabban harcolni, különben jócskán megjárta volna. Krain jól kiképezte a fiát, az biztos.
Éhon közelebb lépett Somához, majd szemügyre vette, hogy megállapítsa, van-e sérülés rajta; de ahogy elnézte, nem volt rajta egy karcolás se. Kivéve talán azt a sebet, ami az arcán volt, de ezt leszámítva más sérülése nem volt. Még idejében sikerült megvédenie.
- Örülök, hogy nem esett bajod – mondta Éhon Somának. – Jól harcoltál.
Soma zavartan sütötte le szemét.
- Igyekeztem jó lenni – válaszolta. – De mi volt ez, amit láttam tőled? Hogyan voltál képes egyetlen rúgással végezni vele?
- Ez is Drain vérvonalához köthető. Erre is egyedül ő volt képes, és nem csak a gyorsaságra. Kivételes képesség, amit hosszú évekig gyakorolnia kell annak, aki képes használni ezt az adottságot. Bár nemigen szeretem használni. Ronda egy képesség, amivel nem szabad csakúgy visszaélni. Alkalmazni is csak akkor szoktam, ha nincs más választásom.
Soma bólintott. Nem is gondolta volna, hogy a törpök ilyesmire is képesek voltak. Ha eddig azt gondolta, hogy törpök milyen érdekesek tudnak lenni, akkor rá kellett jönnie, hogy nem csupán érdekesek, hanem egyenesen lenyűgözőek voltak. Krain a gyorsaság mestere volt; Dwan a kitartás és a rendkívüli bátorság használója; Kahin a fürgeség és a pontosság alkalmazója; Éhon pedig a nagy fizikai erő mestere volt. Mindegyik képesség lenyűgöző volt a maga nemében. Szerencse, hogy ők négyen csatlakoztak Sadokhoz. Így több esélyük lesz legyőzni Srant, ha Krainékhoz hasonló harcosok lépnek velük szövetségre. Soma őszintén hitt ebben.
Mozgolódásra lettek figyelmesek, mire mindannyian megszorították fegyvereik markolatát, és várták, hogy az ellenség kilépjen a fák közül, de legnagyobb döbbenetükre Mellon volt az, aki felbukkant előttük. Nem könnyebbültek meg azonnal. Ez a Fekete-erdő birodalma volt, ahol sok gonosz lény élt. Lehet, egyikük felvette a mágus alakját, és így próbál meg a közelükbe jutni. Óvatosnak kell lenniük. Addig nem szabad elhinniük, hogy ő Mellon, amíg ki nem derítik, hogy tényleg ő az.
- Állj! – szólt oda az öreg mágusnak Éhon. – Egy lépést se tovább!
Mellon megállt, és a három bajtársra nézett, akik ellenségesen figyelték őt.
- Nem kell aggódnod, Éhon – mondta Mellon. – Én nem vagyok ellenség.
- Ki tudja? – válaszolta Éhon hűvösen. – Akár Mellon vagy, akár nem, ki fogom deríteni.
- És azt mégis, hogyan akarod? – kérdezte a mágus szórakozottan.
- Tégy valamit, amit egyedül Mellon szokott megtenni. Valamit, ami elárulja valódi kilétedet.
Mellon elmosolyodott, de nem állt ellent a fiatal törp-herceg parancsának. Maga elé helyezte botját, majd lehunyta szemeit, és mindhármuk ámulatára, teste fiatalodni kezdett. Mikor megfiatalította magát, Soma azonnal rájött, hogy ő tényleg Mellon volt; kivéve Éhon és Dwan, mivel ők még nem látták tőle ezt a varázslatot. Fenyegetően emelték fel fegyvereiket, de Soma megállította őket.
- Várjatok! – mondta Soma. – Ő tényleg Mellon. Láttam már tőle ezt a varázslatot. Tényleg képes megfiatalítani magát.
Éhon és Dwan a habóra néztek; bár egy kissé kétkedve, de hittek társuknak.
- Örülök, hogy még emlékszel erre a varázslatomra, Soma fiam – mondta Mellon visszaváltozva. – Ezt a képességemet csak azok ismerik, akik látták már ezt tőlem. Rajtad kívül csak Sadok, Erethon, Tran és Deren tudja, hogy képes vagyok megfiatalítani magamat.
- Még szerencse, hogy Soma ezt tudja, mert akkor alaposan megjártad volna – mondta Dwan, de hangjában megkönnyebbülés is vegyült.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy megtaláltad Kahint, igaz? – kérdezte Éhon.
- Nem éppen. Bár tudom, életben van, és hogy Derennel együtt éppen felénk tart. Trant is érzem, de őt csak halványan. Valószínűleg megsérülhetett.
- Megsérült? – kérdezte Soma rémülten, majd el akart indulni, de a mágus visszatartotta.
- Nyugalom – mondta Mellon. – Hamarosan megérkeznek ők is.
- Szóval Kahin életben van? – kérdezte Éhon. – És apámmal és Sadokkal mi van? Róluk mi hír?
- Ő és Sadok összeakadtak a Köd Királlyal, a Fekete-erdő egyik legveszélyesebb lakójával. Elküldtem hozzájuk Erethont, hogy segítsen nekik. Én magam pedig eljöttem hozzátok, hogy nektek segítsek. De amint látom, már nincs is szükség erre.
Hamarosan újabb alakok jöttek elő a fák közül. Mindenki megkönnyebbülésére Kahin és Deren volt az; a fiatal fejvadász karjában tartotta az eszméletlen Trant. Éhon elmosolyodott, mikor meglátta Kahint. Úgy tűnt, semmi baja nem esett, leszámítva azt a sebet, ami a combján volt. Éhon ezt roppant különösnek találta. Valaki megsebezte Kahint? Ez eddig csak két személynek sikerült, mivel Kahint nem lehetett csakúgy megsebezni. Azonban Tran igen súlyos állapotban volt. Arca teljesen sápadt volt, úgy tűnt, mintha halott lenne. Soma aggódva rohant Derenhez és nézett fel unokatestvérére.
- Nem néz ki valami jól – mondta Mellon, és Derenhez lépett. – Mi történt vele? Sérülés nem látszik rajta.
- Csak az elméje sérült meg – mondta Kahin. – Nem tudom meggyógyítani. Te talán tudsz rajta segíteni.
- Talán – felelte Mellon, és átvette Derentől az eszméletlen habót, majd leült vele a földre.
Alaposan vizsgálni kezdte, míg a többiek körbeállták és figyelték, mit csinál. Soma egész testében reszketett, és végig azon izgult, hogy Mellonnak sikerüljön meggyógyítania Trant. A mágus arca néhány másodpercig feszült maradt, ahogy Trant vizsgálta: végül elmosolyodott.
- Menni fog ez – mondta derűs hangon, majd kezét, a fiatal habo fejére tette, és varázsigéket kezdett el mondani.
Egy ideig semmi se történt, majd egyszer csak látták, hogy Tran arcába kezd visszatérni az élet és a szín. Tran szemhéja megrebbent, mikor ébredezni kezdett. Majd felnyitotta szemét, és egy pillanatra üresen nézett maga elé, aztán erőt merített, és lassan felült. Soma megkönnyebbülten lélegzett fel, majd magához ölelte Trant, aki értetlenül nézett maga elé. Nem emlékezett arra, hogy mi történt.
- Hol vagyok? – kérdezte Tran halkan, mire Soma elhúzódott tőle.
- Barátok között – mondta Soma. – Hogy érzed magad?
- Fáradtan – felelte Tran. – Mintha egyhetes mély álomból ébrednék. Bár nem hiszem, hogy tudom, milyen egy hétig aludni.
- Meg fog gyógyulni – mondta Mellon mosolyogva. – Ez már a régi Tran beszéde.
- Szerencsés vagy, kölyök – mondta Dwan. – Egyáltalán mi történt veled?
- Ha én azt tudnám – válaszolta Tran. – Nem emlékszem semmire se.
- Talán jobb is így – felelte Deren. – Így legalább nem fog kínozni téged annak az emléke, ami veled történt.
- De mégis, mi történt? – kérdezte Soma. – Titeket is megtámadtak?
- Néhány árnyszörny volt – mondta Deren. – Tranon egyre jobban eluralkodott a Fekete-erdő gonosz hatalma; ezért is nem tudta megvédeni magát a rá leselkedő veszélytől. Egy ideig sikerült megvédenem, de egyre több árnyszörny bukkant fel. Ha Kahin nem segített volna, mindketten halottak lennénk. Még szerencse, hogy képes irányítani a fehér tűz hatalmát.
- Fehér tűz? – kérdezte Tran érdeklődve. – Az meg mi?
- Egy hatalmas erejű láng, amit csak olyan lények képesek használni, akik rendkívüli varázserővel bírnak – válaszolta Deren tanítványának. – A halandók világában nem létezik. Ahhoz, hogy valaki használni tudja, a saját varázserejét kell csaléteknek használnia, hogy megidézhesse és alkalmazhassa, mindezt úgy, hogy valami tárgyba gyűjti az erejét. Erre persze az a kard a legalkalmasabb, amit Kahin oldalán látsz. A tünde-kardok képesek magukba gyűjteni e láng lenyűgöző erejét.
- Hiszen ez csodálatos! – mondta Tran fellelkesülve, habár még mindig nem értette, mi is valójában az a képesség, amit Kahin használt, hogy megmentse Deren és az ő életét.
Soma megforgatta szemeit. Dwan csak szárazon mosolygott.
- Úgy tűnik, a kis vakarcs kezd egyre jobban lenni – mondta gúnyosan, mire Tran ráemelte felháborodott pillantását, de Mellon szerencsére közbeszólt, különben ki tudja, hová fajultak volna a dolgok.
- Az a fő, hogy éltek – felelte Mellon. – És örülök annak, hogy te is életben maradtál, Kahin. Igen alattomos ellenfelet fogtál ki magadnak.
- Csak egy szánalmas alakváltó volt – nézett félre Kahin, és szemében undor és megvetés fénylett. - Megpróbált az érzéseimmel szórakozni, és ezért drágán megfizetett. Ő az, aki holtan fekszik, és nem én.
- Ő volt, aki megsebzett? – kérdezte Éhon.
- Nem, magamnak csináltam, hogy a fájdalommal megtörjem az illúzióját. De nem kell aggódnod, nem olyan súlyos.
- Viszont nem ártana bekötözni és ellátni, nehogy elfertőződjön.
- Ahogy akarod – hagyta helyben Kahin unokatestvére válaszát, majd ő maga is leült a földre, és hagyta, hogy Éhon ellássa őt; a többiek pedig várták, hogy Sadok, Krain és Erethon is megérkezzen.
Amíg várakoztak, mindent elmondtak egymásnak arról, hogy mi történt velük, miután szétválasztották őket egymástól. Talán két órát, ha várakoztak, mire Sadok, Krain és Erethon visszatértek hozzájuk. Mindannyian megkönnyebbültek egymásnak, amint meglátták a másikat és megbizonyosodtak arról, hogy mindenki épségben van. Krain mérhetetlen örömöt érzett, amiért látta, fia és Kahin életben vannak; pedig biztos volt abban, hogy ők is kemény csatán vannak túl. Erről már akkor meggyőződött, amikor meglátta a Fekete Özvegy holttestét, és rögtön tudta, hogy csakis Éhon lehetett az, aki végzett vele.
Soma örömmel rohant oda Sadokhoz és ölelte magához, ami egy kissé meglepte az idősebb habót, de azért viszonozta a fiatal habo ölelését, majd elhúzódott tőle, hogy alaposan megnézze magának.
- Nem látszik rajtad, hogy megsérültél volna – mondta Sadok. – Kivéve talán az arcodon, de ez nem tűnik túl vészesnek.
- Rajtad se látszik, hogy egy komoly csatán vagy túl – felelte Soma mosolyogva. – Pedig úgy hallottam Mellontól, hogy egy igenveszélyes ellenféllel harcoltál, akit Köd Királynak hívnak.
- Miért? Ki az a Köd Király? – kérdezte Tran, aki most először hallotta ezt a nevet.
- Tényleg kezdesz meggyógyulni – mondta Kahin a fiatal habónak, és őszintén örült annak, hogy élénk vidámsága még a régi volt. – Ha már ilyen élénk érdeklődést mutatsz.
- Hogyhogy meggyógyulni? – kérdezte Sadok, és Tranra pillantott. – Megsérültél?
- Mindent a maga idején – mondta Mellon barátjának. – Először is, pihenjetek meg, aztán mondjátok el, mi történt veletek, és hogy miképpen győztétek le a Köd Királyt. Utána a mi történetünket is elmeséljük.
Sadok, Krain és Erethon úgy tettek, ahogy a mágus mondta nekik. Megpihentek egy kicsit, ettek is valamicskét; legalábbis azt a kevéske élelmet, ami még megmaradt nekik, aztán mesélni kezdtek egymásnak. Miután mindent elmondtak egymásnak, és miután Dwan abbahagyta a zsörtölődést, mikor megtudta, Erethon hogyan győzte le a Köd Királyt, mély hallgatás borult rájuk. Túléltek egy veszélyes és kimerítő csatát, ismét együtt voltak, de mi lesz most ezután? Igen, folytatniuk kell a keresést. Meg kell találniuk Deremirt, hiszen ezért jöttek ide valójában; és biztosan értesült már az ittlétükről, na de akkor miért nem jött még elő? Egyáltalán nem kíváncsi arra, hogy kik azok az idegenek, akik csak úgy bemerészkedtek az ő erdejébe?
- És most hogyan tovább? – törte meg a csöndet Dwan. – Folytatjuk a keresést?
- Nincs más választásunk – felelte Sadok. – Vissza nem fordulhatunk. Ezek után már nem.
- Gondolod, sikerül megtalálnunk Deremirt? – kérdezte Soma. – Ez az erdő hatalmas. Ki tudja, mióta vagyunk már itt? Ennyi idő alatt csak megtaláltuk volna.
- Nagyon is tisztában van azzal, hogy itt vagyunk – mondta Mellon. – Az ő figyelmét se kerüli el az, ami a Fekete-erdőben történik. Biztosan hallott arról, hogy végeztünk az erdő két legveszélyesebb harcosával.
- Hamar terjednek itt a hírek, ha ezt mondod – mondta Krain. – Arra számítasz, hogy felkeltettük az érdeklődését?
- Ami nyílván meg is történt – válaszolta Deren. – Máskülönben Mellon nem beszélne így, ha nem eszerint volna.
- Mindenkiben van egy kis kíváncsiság – mondta Mellon. – És ez alól Deremir se kivétel. Biztosan érdekli őt a kilétünk, most hogy megmutattuk, mire vagyunk képesek. Mert már rájött arra, hogy nem egyszerű harcosok vagyunk, akik meggondolatlanul tévedtek be a Fekete-erdőbe. Tudja, célunk van ezzel. És el fog jönni hozzánk, hogy kiderítse, mi az.
- Olyan, mintha olvasnál a gondolataiban – mondta Tran. – Ha már így tudod, mire gondolhat.
- Nem jársz messze az igazságtól – válaszolta az öreg mágus. – Már azóta olvasok a gondolataiban, amióta beléptünk ebbe az elátkozott erdőbe. Eleinte nem sokra tartott minket, és nem foglalkozott velünk. De most már rájött arra, kik vagyunk.
- Örömmel halljuk ezt – mondta Krain. – Akkor nincs más hátra, mint hogy szépen kivárjuk, amíg el nem jön hozzánk. Igazán megkönnyíti a dolgunkat – ezt már gúnyos megvetéssel mondta.
- Persze, hogy kivárjuk – felelte Sadok. – És hogy utána mi lesz? Azt majd meglátjuk. Egyelőre csak ki akarja deríteni a célunkat. Ez még nem jelenti azt, hogy csatlakozni is fog hozzánk.
- Majd el fog dőlni ez is – mondta Mellon. – Most mindenesetre próbáljunk meg aludni. Pihenjük ki harcunk fáradalmait. Ma éjszaka biztonságban leszünk.
Mindenki azt tette, amit a mágus mondott. Amúgy is olyan kimerültek voltak, hogy képtelenek voltak arra gondolni, hogy meg fogják-e őket támadni, amíg alszanak. Így hát mindannyian nyugovóra tértek, és az álom azonnal magával ragadta őket. Sadok arra ébredt, mintha valami megreccsent volna a közelében. Szeme azonnal felnyílt és rögtön talpra szökkent, miközben gyorsan előrántotta kardját. Fagyosan nézett abba az irányba, ahonnan azt a fenyegető érzést érezte, mely egyre csak közeledett hozzá. Ilyen fajta gonosz erőt csak egyszer érzett élete során, még ha nem is volt olyan erős, mint az Övé. Tudta, ki volt az, aki közeledett hozzá és felkészült a vele való találkozásra.
Megszorította kardja markolatát, mikor meglátta a sötétségből előtűnő magas alakot. Barátai is megérezték a közelükben ólálkodó veszélyt, mire mindannyian felébredtek és talpra szökkentek, miközben előrántották fegyvereiket. És ekkor megláttak azt, akiért valójában eljöttek ebbe az erdőbe. Végre szembe találták magukat Deremirrel, az Elátkozott Harcossal.
Hogy milyennek találták őt? Mindenesetre nem úgy nézett ki, mint amilyennek elképzelték. Majdnem úgy nézett ki, mint egy átlagos ember, és akár még kellemesnek is mondhatták volna megjelenését, ha nem érezték volna rajta azt a gonosz erőt, ami szörnyeteggé varázsolta őt. Deremirnek szőke haja volt, mely kócosan hullott bele borostyán sárga szemébe. Ruházata egyszerű volt, nem viselt páncélt, se láncinget; ami igazán különös volt rajta, azok a gyolcskötések voltak, melyek egész karját befedték, és amiket még a szája körül láttak, melyekkel éles fogait fedte be. A kötéseket valamikor a tündék készítették neki, amivel elfedhette és elzárhatta gonosz sebeit, miket egykor Sran okozott neki. Oldalán még mindig ott hordta régi kardjait, miket Sötétpengének és Hasító Szárnynak hívták, melyekkel egykori ellenségeit ölte meg. Éles karmokban végződő ujjai fekete vértől voltak mocskosak: egy korábbi kobold áldozata vére volt ez.
Végre egymással szemben álltak. Deremir kifejezéstelenül nézett végig az előtte álló harcosokon. Nem mutatott érdeklődést, nem mintha elvárták volna, hogy érdeklődjön irántuk. Sadok ekkor előrelépett, és megszólította Deremirt:
- Te lennél Deremir, az Elátkozott Harcos? – kérdezte Sadok oly szigorúan, ami egyből felkeltette Deremir érdeklődését.
Végignézett az apró habón, és ekkor észrevette rajta, hogy ő maga is Sran átkával van megsújtva. Ez aztán a különös véletlen. Egy habo, akit maga Sran átkozott meg. Ez nem túl gyakran esett meg egy habóval, hogy maga a Sötétség Ura átkozta meg. Ez csak egyetlen dolgot jelenthet: maga Sadok állhat előtte, aki legyőzte Srant. Csak őt átkozhatta meg a Sötétség Fejedelme.
- Szép kis átokkal sújtottak téged – szólalt meg végre Deremir, és Sadoknak szeme se rezdült meg, mikor ezt mondta neki. – Nem lesz könnyű megszabadulnod tőle. Már, ha tudnál.
- Miért? Te talán meg tudsz szabadulni a téged sújtó átoktól? Akit Sran egyszer megátkozott, az alól az átok alól semmi se fogja feloldozni. Bárhogyan is szeretnéd ezt.
Folytatjuk.
Az árnyszörnyek egyszerre ugrottak fel és támadtak Kahinra, aki csak erre várt. A másodperc törtrésze alatt reagált, és Deren olyasmit látott meg, ami igazán meg lepte őt. Kahin kardjából fehér láng csapott ki, és vette körbe kardjának élét. Deren rögtön rájött arra, mit látott. Ez a Tűz Kardja volt, melyet eddig csak egyetlen lény tudott használni, és az a valaki nem más volt, mint Thrandor, a tündék királya. Kahin nyílván örökölhette tőle ezt a képességet. Egy biztos, nem hétköznapi láng az, amit látott: Kahin a saját varázserejével kombinálta, hogy még hatékonyabban tudja elpusztítani az árnyszörnyeket. Mikor a huszadik árnyszörny is holtan esett össze, a többi rémülten látta be, hogy ez ellen a hatalom ellen nincs esélyük. Ha tovább folytatják a harcot, akkor mind meg fognak halni. Nem volt hát más választásuk.
Rémülten és gyáván futamodtak meg. Féltették a szánalmas életüket, s többé nem tértek vissza. Kahin hosszú másodpercekig figyelte a környéket, hátha újabb ellenség fog majd felbukkanni, de nem kellett aggódnia: senki se tartózkodott a közelükben. Megszüntette hát a Tűz Kardját, majd visszacsúsztatta helyére kardját. Deren elismerően nézett rá.
- Ki hitte volna, hogy te is képes vagy használni a Tűz Kardját – mondta Deren. – A fehér lángot nem könnyű használni, hiszen nem is evilági láng. Hát még akaratod szerint irányítani, milyen nehéz.
- Még most sem tökéletes – felelte Kahin, miközben átvette Derentől Trant, hogy megvizsgálhassa. – Még mindig csak tanulom.
- Igazán? Pedig nekem tényleg úgy tűnt, hogy mesterien bánsz vele.
- Egy halandó másképpen lássa ezt, mint egy félvér tünde – válaszolta Kahin, és egyre csak Trant vizsgálta; Derennek feltűnt, milyen komor volt az arca.
- Meg tudod gyógyítani? – kérdezte a fiatal fejvadász aggódva. – Nyílván tanultál tünde-gyógyítást.
- Egynéhányat igen. De aki igazán ért a gyógyításhoz, az a húgom, Mirwen. Ő tudná, mit kéne tennie, én viszont nem sokat tehetek érte. Az elméje sérült meg, és én azt nem tudom meggyógyítani. Meg kell keresnünk Mellont. Csak ő segíthet rajta.
- Jó, de merre lehet?
- Talán nem érzed? Nem mi vagyunk az egyetlenek, akiket megtámadtak. A többiek is harcolnak. Hatalmas vérszomj keveredik a levegőben.
- Akkor talán segítenünk kellene, nem?
- Úgy, hogy közben Tran megsebesült?
- De hát, ha megtaláljuk a többieket, akkor is harcolni fogunk, nem?
- Talán – válaszolta Kahin, majd visszaadta Derennek a habót. – De ezt csak akkor tudjuk meg, ha megtaláljuk őket. Gyerünk! Egy percet sem vesztegethetünk tovább!
Deren egyetértően bólintott, majd mindketten elindultak. Minél hamarabb találják meg Mellont, annál jobb lesz Trannak. Remélték, tud rajta segíteni.
A köd egyre sűrűbben ölelte körül Sadokot és Kraint, akik még mindig egyhelyben álltak és egymást védelmezték. Néhány vágás is látszódott rajtuk, de szerencsére ezek a sebek nem voltak olyan mélyek, mert amikor a Köd Király megtámadta őket, sikeresen kikerülték támadásait, és vissza tudtak támadni. Most sem volt ez másképpen. Krain érezte, hogy megvágta a nyomorultat. Lehet, nem látta őt, de támadásai alapján megtudja állapítani, hol lehet éppen, és aszerint támadott ő is. Vér folyt végig arcán, kék szemében vad tűz égett, ahogy a ködöt nézte.
- Nyomorult – mondta Krain megvetően. – Visszavonult megint. Pedig éreztem, sikerült megvágnom. Egyre kiszámíthatóbbak a támadásai.
- Lehet, de ezt sokáig akkor se bírjuk – mondta Sadok. – Ő lát minket, de mi nem látjuk őt. És bár már meg tudjuk sebezni, mi sokkal több sérülést szerzünk be. Ki kell találnunk valamit, még mielőtt végez velünk.
Krain elmosolyodott. Igaza volt a kis vakarcsnak, de most az egyszer sikerült eltalálnia a gondolatait. Merthogy ő már kitalált valamit, mielőtt Sadok ezt javasolta volna. Kockázatos lesz, de más választásuk nem volt. Ha most nem sikerül elkapniuk, akkor biztosan nem fognak életben maradni.
- Nem kell aggódnod – mondta Krain, mire Sadok hátrapillantott. – Már kitaláltam valamit. Csak jöjjön közelebb ez a féreg. Garantáltan meg fogom lepni.
Sadok nem tudta, mire értheti ezt. Kíváncsi volt arra, hogy mit találhatott ki, de nem merte megkérdezni. Nem szabad elárulnia magát, különben nem tudja meglepni a Köd Királyt. Krain maga elé tartotta kardját. Bízott abban, hogy a Köd Király ezúttal is őt fogja megtámadni. Nem véletlenül mondta el Sadoknak, hogy kitalált valamit. Ezzel is fel akarta hívni magára a figyelmét. Mert azt akarta, hogy őt támadja meg Sadok helyett, és így biztosan sikerül elkapnia. A Köd Király nem fog kockázatot vállalni; legalábbis remélte, hogy így lesz.
És jól sejtette. A Köd Király, amint meghallotta, hogy a törp-király kitervelt ellene valamit, azonnal nekitámadt. Kockázatot nem akart vállalni, és ezért el akarta pusztítani őt. Szerencsére Krain megérezte közeledtét, ezért nem tudott halálos sebet ejtenie rajta, csak a vállát döfte át, de a törp-király csak erre az alkalomra várt. Megfogta a Köd Király kardot szorító kezét, és végre sikerült meglátnia igazi valóját. Krain a csuklyás arcba nézett, és gúnyosan elmosolyodott, mikor látta annak meglepett kifejezését.
- Egész emberi arcod van – mondta Karin. – Talán azért látlak, mert hozzád érek?
Nem várt választ, mert abban a pillanatban, végigvágott kardjával a Köd Királyon, aki hátraugrott; kardját kirántotta a törp-király vállából, aki nem is érezte a fájdalmat. Mámorító érzés lett úrrá rajta, amiért sikerült megsebeznie ellenfelét. A Köd Király gyűlölettel nézett rá, kezét pedig a sebére szorította. Átkozott! – gondolta magában. Hogyan sikerülhetett megsebeznie? Eddig ez még senkinek sem sikerült. Vajon hogy csinálta? Amikor megtámadta, biztos volt benne, hogy nem látja őt; de akkor mi módon védte ki a támadását és sikerült megsebeznie? Úgy tűnik, alaposan alábecsülte ezt a törpöt. Ha nem végez vele azonnal, akkor ő fogja megölni őt. Veszélyes ellenfél volt, és ez egy cseppet se tetszett neki. A saját testét használta pajzsnak, miközben kerülte a kritikuspontokat. Ez nagyon nem jó. A nyomorult, kezd rájönni képességének a gyengepontjára.
- Jól gondold meg, hogy mit fogsz tenni – hallotta meg Krain hangját. – Mert, ha legközelebb is engem támadsz meg, készülj fel arra, hogy ezúttal a fejedet fogom célba venni.
A Köd Király összeszorította fogát. Nem tudta, mit tegyen. Sebe lüktetett és vérzett. Szívesen végzett volna Krainnal, de ha megtámadja, biztosan megölte volna. Valami mást kell kitalálnia. Talán előbb a habóval kéne foglalkoznia. Ő még kevésbé jött arra rá, hogyan harcoljon vele szemben; és ha elkapja, azzal talán a törpöt is sikerül összezavarnia. Nem is gondolkodott sokáig, és hamarosan Sadokot támadta meg. Kardjával majdnem sikerült elérnie, mikor egyszer csak valami füst vágódott elébe, amitől szája elé kapta kezét, és a füst rögtön marni kezdte a szemét. Hátraugrott és a ködbe bámult. Ezt nem a törp tette; valaki más támadta meg. Na de vajon ki? Eddig még csak fel se tűnt a jelenléte.
- Szóval, képes vagy a ködöt irányítani? – hallottak meg mindannyian egy hangot, mely Krain és Sadok számára nagyin ismerős volt: Erethon hangja volt.
A Köd Király az előtte megálló magas alakra nézett. Úgy tűnt neki, hogy ez a férfi nagyon is jól látta őt.
- Elismerem, jó képesség. De a valóságban annyira vagy erős, mint a szánalmas ködöd. Ugye így van?
A Köd Királynak nem tetszett ez a magabiztos beszéd. Nem úgy tűnt, hogy ez a férfi tartott volna tőle, sőt, mintha látta volna; pontosan tudta, hol áll, és azt is, hogy őt nézi. Ki lehet ez a férfi? Próbaképpen egy lépést tett oldalra, és döbbenten látta, hogy a férfi is ugyanezt tette; végig rajta tartotta a szemét, és ez rossz érzéssel töltött el. Ez nem jelentett semmi jót. Még nem találkozott olyan ellenféllel, aki képes volt látni őt abban a ködben, amit ő idézett meg.
- Most arra gondolsz, hogyan érzékelhetlek téged ebben a ködben, igaz? – kérdezte Erethon gúnyosan. – Elismerem, nem látlak, de hallak téged és a szagodat is érzem.
- Mi? – kérdezte a Köd Király úgy, mint aki nem érti azt, amit Erethon mondott.
- Hozzá vagyok szokva a látás nélküli harchoz. Nem kell látnom téged ahhoz, hogy elkapjalak. Ha elveszik a látásodat, marad más, amivel érzékelheted az ellenfeledet. Bérgyilkosként ez volt az egyik tanulság, amit meg kellett tanulnom. Aki nem képes vakon harcolni, abból nem lesz jó bérgyilkos.
- És azt gondolod, ez elég lesz ellenem? – kérdezte a Köd Király.
- Akár ennyi is elég – mondta Erethon nyugodt hangon, majd felpattintotta annak a tégelynek a tetejét, amit a kezében tartott. – Mert miközben én tisztában vagyok a te képességeddel, addig te nem tudod, hogy én mire vagyok valójában képes. – A bérgyilkos társai felé nézett. - Krain, Sadok, csukjátok be a szemeteket, és nehogy levegőt vegyetek.
Krain és Sadok nem kérdezett semmit sem, pontosan azt tették, amit Erethon mondott; tudták, mire készül, hiszen jól ismerték Erethon képességét. Tudták, hogy az egyik mérgével akarja megölni a Köd Királyt. Nem sok kellett ahhoz, hogy Erethon mérge hasson; amint a Köd Király szervezetébe jutott, mérhetetlen fájdalom töltötte el testét. Még csak nem is számított arra, hogy ellenfele méreget fog használni ellene. A méreg olyan erős volt, hogy azonnal végzett vele. Amikor a Köd Király meghalt, a köd rögtön elkezdett szertefoszlani; és amint ez megtörtént, Krain és Sadok megkönnyebbülve lélegzett fel. Kezdett elegük, lenni a ködből. Szerencse, hogy Erethon megtalálta őket. Még éppen idejében érkezett a segítségükre.
- Örülök, hogy látlak, Erethon – mondta Sadok, mikor a bérgyilkos hozzájuk lépett. – Nem számítottunk rád.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy sikerült megtalálnotok Kahint – mondta Krain, aki a vállán lévő sebet szorította el.
- Mellon megérezte, hogy bajba jutottatok – felelte Erethon. – Elindultunk, hogy segítsünk nektek. Kahint is megérezte, aki Derenhez és Tranhoz sietett, hogy segítsen nekik.
- Kahin életben van? – kérdezte Krain.
- Amennyire Mellon meg tudta állapítani, igen. Na de hogy megsérült-e, azt nem tudom. Csak a jelenlétét érezte meg, és azt, hogy éppen Derenhez és Tranhoz tartott. Valószínűleg már segített is nekik.
Krain megkönnyebbült. Neki ez a hír bőven elég volt. Örült, hogy unokaöccsének nem esett semmi baja. Sikerült életben maradnia.
- És Mellon? – kérdezte Sadok. – Ő hol van?
- Ő elment segíteni Somának, Éhonnak és Dwannak. Valószínűleg Kahin, Deren és Tran is odatartanak.
- Reméljük, hogy így van – felelte Sadok, majd Krainra nézett. – Hogy vagy? Súlyos a sebed?
- Volt már rosszabb is – válaszolta Krain, és sápadt arcán verejték csillogott. – De azért nem ártana ellátni, mielőtt tovább indulunk.
- Nem kell ellátnunk – mondta Sadok. – Van nálam valami, ami azonnal meg fogja gyógyítani.
Krain és Erethon érdeklődve nézett Sadokra, aki elővette kulacsát, melyben még mindig őrizte az Erdő Szellemének értékes ajándékát. Az Élet Vize biztosan segíteni fog begyógyítani Krain sebét.
- Ez az Élet Vize – mondta Sadok. – Az Erdő Szelleme adta ajándékba azzal a célzattal, hogy bármelyikkőtök sebét begyógyítsam. Te leszel az első, aki inni fog belőle.
Odanyújtotta kulacsát a törp-királynak, aki elvette tőle azt, majd szájához emelte és ivott belőle egy kortyot. Kíváncsian várták, hogy mi lesz a hatása. Krain hirtelen melegséget érzett a sebénél. Kíváncsian pillantott oda, akárcsak Sadok és Erethon, és látták, Krain sebét valami fény borította be, mely úgy ragyogott, akár az élet. Aztán olyasmi történt, ami igazán megdöbbentette a három bajtársat: ilyesmit még életükben nem láttak. Krain sebe nyomtalanul eltűnt; még csak heg sem maradt utána. Krain csodálkozva tapogatta vállát, majd próbálgatta, de nem érzett fájdalmat. Az Élet Vize nyom nélkül eltűntette a sebét.
- Hihetetlen – mondta Erethon. – Ilyesmit még sosem láttam. Az Élet Vize tényleg képes minden fajta sérülést begyógyítani. Az Erdő Szelleme igen értékes ajándékkal jutalmazott meg téged, Sadok.
- Ezért is kell takarékoskodnunk vele – felelte Sadok, miközben maga is ivott egy kortyot az Élet Vizéből, és az ő sebei is begyógyultak. – Csak a legsúlyosabb sebeknél kell használnunk.
- Amíg ebben az erdőben leszünk, lesznek még ennél is súlyosabb sérüléseink – mondta Krain komoran.
- Nem hinném, hogy az ellenség megpróbálkozna ismét megtámadni minket – válaszolta Sadok. – Biztosan értesültek már arról, hogy sikerült végeznünk a Fekete-erdő egyik legerősebb harcosával. Ezek után nem fognak, vagy nem mernek újabb harcba bocsátkozni velünk.
- Lehet – felelte Krain. – De a harcnak még nincs vége. Mi legyőztük az ellenségünket, de a többiek még nem. Biztos vagyok benne, hogy az ő harcuk még nem ért véget.
- Akkor induljunk el azonnal – javasolta Erethon. – Minél hamarabb találjuk meg őket, annál hamarabb tudunk segíteni nekik.
Sadok és Krain egyetértettek a bérgyilkossal; hamar összeszedték magukat, majd útra keltek, hogy megkeressék barátaikat. Vissza se pillantottak a halott Köd Királyra, kinek teste szétfoszlott, mintha az is ködből lett volna, és összevegyült az erdő gonosz sötétségével. Semmi se hallatszott immár.
Éhon hátraugrott a Fekete Özvegy újabb támadása elől, majd nekirontott, és sikerült megvágnia lábát, melyből bűzös vér tört elő. Dwan egyre jobban beleélte magát a harcba. Élvezte, hogy egy erős ellenféllel harcolhatott; éppen ezért egyre nagyobb hévvel támadott. Soma is állta a sarat, még ha ő maga egy kicsivel fáradtabb is volt társainál, de azért hősiesen küzdött. Ez volt életének egyik legveszélyesebb harca; nem maradhat alul, küzdenie kell, amíg csak bírja erővel.
A Fekete Özvegy ismét nekirontott a három bajtársnak. Gonosz szemeiben izzó gyűlölet égett, miközben Éhont vette célba, ki előrántotta egyik rejtett kését, amit a Fekete Özvegy felé dobott, eltalálva ezáltal az egyik szemét, mitől az ocsmány dög fájdalmasan felkiáltott.
Váratlanul érte a törp merészsége, ami akkora haraggal töltötte el a lelkét, mint még soha. Ez a törp-fattyú megvakította az egyik gyönyörű szemét, amit nem hagyhatott megtorlás nélkül. Gyűlölködve nézett rá Éhonra, majd feléje kezdett el rohanni, de nem érte el a törp-herceget, mert abban a pillanatban Dwan elébe termett, és fejszéjével levágta az egyik lábát, minek vérző csonkjából orrfacsaró zöldes vér csöpögött a földre.
A fájdalom csak növelte a Fekete Özvegy gonoszságát és haragját. Kezdte unni, amiért egyszer sem sikerült megsebeznie ellenfeleit, miközben azok egyre súlyosabb sebeket ejtettek gyönyörű testén. Ideje lenne végre véget vetni ennek a harcnak, és komolyan megleckéztetni ezeket a törp-fattyakat.
Dühtől izzó szemeit Soma felé fordította, ki ott állt előtte, kivont karddal a kezében, és figyelte mindenegyes mozdulatát, hogy még idejében meg tudja védeni magát tőle.
Éhon követte az Özvegy pillantását. Szemeiben aggodalmas felismerés kezdett el csillogni, mikor rájött, mire készül az ocsmány bestia. Azonnal a Fekete Özvegy után vetette magát, ki egyből Soma felé kezdett el iramodni, mivel úgy gondolta, hogy a habo a leggyengébb harcos közöttük; és ha elkapja, akkor olyan fájdalomban részesíti a törpöket, mint amilyenben ők részesítették, mikor elvették egyik szemének világát.
Már majdnem sikerült elérnie Somát, mikor egyszer csak Éhon fölugrott a levegőbe, egyenesen a Fekete Özvegy fölé, ki egyre csak Somával volt elfoglalva, és nem vette észre azt a közeledő veszélyt, ami hamarosan a vesztét okozta.
Éhon egy elegáns szaltót csinált a levegőben, miközben az egyik lábát kinyújtotta, majd igyekezett úgy kiszámítani az esését, hogy a lehető legpontosabban találja telibe az Özvegy testét.
A Fekete Özvegy megállt egy pillanatra. Nem értette, mi az a veszélyérzet, ami hirtelen elkapta őt, de már nem volt ideje gondolkodnia ezen. Akkora erő találta telibe, ami azonnal kioltott belőle minden életet, és összezúzott testtel ott feküdt a földön, szemeiből pedig kihunyt minden fény és értelem.
Soma rémült csodálattal nézett Éhonra, ki továbbra is ott állt az Özvegy testén, és hidegen nézett le a bestiára. Most tudatosult benne, hogy az, amit az előbb látott, az Éhon valódi képessége, amit az apján kívül nem láthatott senki más. Képes volt akkora erővel rátaposni másokra, hogy az könnyen az ellenfele életébe került. Nem is szerette használni ezt a képességet, mert veszélyes volt, és könnyen megölt vele másokat. Csak kivételes alkalmakkor szokta alkalmazni, de akkor is csak ritkán, főleg mikor már nem volt más választása.
Dwan csodálkozva nézett fiatal társára; most először látta tőle ezt a képességet, és alaposan meglepte annak mértéke és brutalitása. Még szerencse, hogy nem állt le vele komolyabban harcolni, különben jócskán megjárta volna. Krain jól kiképezte a fiát, az biztos.
Éhon közelebb lépett Somához, majd szemügyre vette, hogy megállapítsa, van-e sérülés rajta; de ahogy elnézte, nem volt rajta egy karcolás se. Kivéve talán azt a sebet, ami az arcán volt, de ezt leszámítva más sérülése nem volt. Még idejében sikerült megvédenie.
- Örülök, hogy nem esett bajod – mondta Éhon Somának. – Jól harcoltál.
Soma zavartan sütötte le szemét.
- Igyekeztem jó lenni – válaszolta. – De mi volt ez, amit láttam tőled? Hogyan voltál képes egyetlen rúgással végezni vele?
- Ez is Drain vérvonalához köthető. Erre is egyedül ő volt képes, és nem csak a gyorsaságra. Kivételes képesség, amit hosszú évekig gyakorolnia kell annak, aki képes használni ezt az adottságot. Bár nemigen szeretem használni. Ronda egy képesség, amivel nem szabad csakúgy visszaélni. Alkalmazni is csak akkor szoktam, ha nincs más választásom.
Soma bólintott. Nem is gondolta volna, hogy a törpök ilyesmire is képesek voltak. Ha eddig azt gondolta, hogy törpök milyen érdekesek tudnak lenni, akkor rá kellett jönnie, hogy nem csupán érdekesek, hanem egyenesen lenyűgözőek voltak. Krain a gyorsaság mestere volt; Dwan a kitartás és a rendkívüli bátorság használója; Kahin a fürgeség és a pontosság alkalmazója; Éhon pedig a nagy fizikai erő mestere volt. Mindegyik képesség lenyűgöző volt a maga nemében. Szerencse, hogy ők négyen csatlakoztak Sadokhoz. Így több esélyük lesz legyőzni Srant, ha Krainékhoz hasonló harcosok lépnek velük szövetségre. Soma őszintén hitt ebben.
Mozgolódásra lettek figyelmesek, mire mindannyian megszorították fegyvereik markolatát, és várták, hogy az ellenség kilépjen a fák közül, de legnagyobb döbbenetükre Mellon volt az, aki felbukkant előttük. Nem könnyebbültek meg azonnal. Ez a Fekete-erdő birodalma volt, ahol sok gonosz lény élt. Lehet, egyikük felvette a mágus alakját, és így próbál meg a közelükbe jutni. Óvatosnak kell lenniük. Addig nem szabad elhinniük, hogy ő Mellon, amíg ki nem derítik, hogy tényleg ő az.
- Állj! – szólt oda az öreg mágusnak Éhon. – Egy lépést se tovább!
Mellon megállt, és a három bajtársra nézett, akik ellenségesen figyelték őt.
- Nem kell aggódnod, Éhon – mondta Mellon. – Én nem vagyok ellenség.
- Ki tudja? – válaszolta Éhon hűvösen. – Akár Mellon vagy, akár nem, ki fogom deríteni.
- És azt mégis, hogyan akarod? – kérdezte a mágus szórakozottan.
- Tégy valamit, amit egyedül Mellon szokott megtenni. Valamit, ami elárulja valódi kilétedet.
Mellon elmosolyodott, de nem állt ellent a fiatal törp-herceg parancsának. Maga elé helyezte botját, majd lehunyta szemeit, és mindhármuk ámulatára, teste fiatalodni kezdett. Mikor megfiatalította magát, Soma azonnal rájött, hogy ő tényleg Mellon volt; kivéve Éhon és Dwan, mivel ők még nem látták tőle ezt a varázslatot. Fenyegetően emelték fel fegyvereiket, de Soma megállította őket.
- Várjatok! – mondta Soma. – Ő tényleg Mellon. Láttam már tőle ezt a varázslatot. Tényleg képes megfiatalítani magát.
Éhon és Dwan a habóra néztek; bár egy kissé kétkedve, de hittek társuknak.
- Örülök, hogy még emlékszel erre a varázslatomra, Soma fiam – mondta Mellon visszaváltozva. – Ezt a képességemet csak azok ismerik, akik látták már ezt tőlem. Rajtad kívül csak Sadok, Erethon, Tran és Deren tudja, hogy képes vagyok megfiatalítani magamat.
- Még szerencse, hogy Soma ezt tudja, mert akkor alaposan megjártad volna – mondta Dwan, de hangjában megkönnyebbülés is vegyült.
- Ha itt vagy, az azt jelenti, hogy megtaláltad Kahint, igaz? – kérdezte Éhon.
- Nem éppen. Bár tudom, életben van, és hogy Derennel együtt éppen felénk tart. Trant is érzem, de őt csak halványan. Valószínűleg megsérülhetett.
- Megsérült? – kérdezte Soma rémülten, majd el akart indulni, de a mágus visszatartotta.
- Nyugalom – mondta Mellon. – Hamarosan megérkeznek ők is.
- Szóval Kahin életben van? – kérdezte Éhon. – És apámmal és Sadokkal mi van? Róluk mi hír?
- Ő és Sadok összeakadtak a Köd Királlyal, a Fekete-erdő egyik legveszélyesebb lakójával. Elküldtem hozzájuk Erethont, hogy segítsen nekik. Én magam pedig eljöttem hozzátok, hogy nektek segítsek. De amint látom, már nincs is szükség erre.
Hamarosan újabb alakok jöttek elő a fák közül. Mindenki megkönnyebbülésére Kahin és Deren volt az; a fiatal fejvadász karjában tartotta az eszméletlen Trant. Éhon elmosolyodott, mikor meglátta Kahint. Úgy tűnt, semmi baja nem esett, leszámítva azt a sebet, ami a combján volt. Éhon ezt roppant különösnek találta. Valaki megsebezte Kahint? Ez eddig csak két személynek sikerült, mivel Kahint nem lehetett csakúgy megsebezni. Azonban Tran igen súlyos állapotban volt. Arca teljesen sápadt volt, úgy tűnt, mintha halott lenne. Soma aggódva rohant Derenhez és nézett fel unokatestvérére.
- Nem néz ki valami jól – mondta Mellon, és Derenhez lépett. – Mi történt vele? Sérülés nem látszik rajta.
- Csak az elméje sérült meg – mondta Kahin. – Nem tudom meggyógyítani. Te talán tudsz rajta segíteni.
- Talán – felelte Mellon, és átvette Derentől az eszméletlen habót, majd leült vele a földre.
Alaposan vizsgálni kezdte, míg a többiek körbeállták és figyelték, mit csinál. Soma egész testében reszketett, és végig azon izgult, hogy Mellonnak sikerüljön meggyógyítania Trant. A mágus arca néhány másodpercig feszült maradt, ahogy Trant vizsgálta: végül elmosolyodott.
- Menni fog ez – mondta derűs hangon, majd kezét, a fiatal habo fejére tette, és varázsigéket kezdett el mondani.
Egy ideig semmi se történt, majd egyszer csak látták, hogy Tran arcába kezd visszatérni az élet és a szín. Tran szemhéja megrebbent, mikor ébredezni kezdett. Majd felnyitotta szemét, és egy pillanatra üresen nézett maga elé, aztán erőt merített, és lassan felült. Soma megkönnyebbülten lélegzett fel, majd magához ölelte Trant, aki értetlenül nézett maga elé. Nem emlékezett arra, hogy mi történt.
- Hol vagyok? – kérdezte Tran halkan, mire Soma elhúzódott tőle.
- Barátok között – mondta Soma. – Hogy érzed magad?
- Fáradtan – felelte Tran. – Mintha egyhetes mély álomból ébrednék. Bár nem hiszem, hogy tudom, milyen egy hétig aludni.
- Meg fog gyógyulni – mondta Mellon mosolyogva. – Ez már a régi Tran beszéde.
- Szerencsés vagy, kölyök – mondta Dwan. – Egyáltalán mi történt veled?
- Ha én azt tudnám – válaszolta Tran. – Nem emlékszem semmire se.
- Talán jobb is így – felelte Deren. – Így legalább nem fog kínozni téged annak az emléke, ami veled történt.
- De mégis, mi történt? – kérdezte Soma. – Titeket is megtámadtak?
- Néhány árnyszörny volt – mondta Deren. – Tranon egyre jobban eluralkodott a Fekete-erdő gonosz hatalma; ezért is nem tudta megvédeni magát a rá leselkedő veszélytől. Egy ideig sikerült megvédenem, de egyre több árnyszörny bukkant fel. Ha Kahin nem segített volna, mindketten halottak lennénk. Még szerencse, hogy képes irányítani a fehér tűz hatalmát.
- Fehér tűz? – kérdezte Tran érdeklődve. – Az meg mi?
- Egy hatalmas erejű láng, amit csak olyan lények képesek használni, akik rendkívüli varázserővel bírnak – válaszolta Deren tanítványának. – A halandók világában nem létezik. Ahhoz, hogy valaki használni tudja, a saját varázserejét kell csaléteknek használnia, hogy megidézhesse és alkalmazhassa, mindezt úgy, hogy valami tárgyba gyűjti az erejét. Erre persze az a kard a legalkalmasabb, amit Kahin oldalán látsz. A tünde-kardok képesek magukba gyűjteni e láng lenyűgöző erejét.
- Hiszen ez csodálatos! – mondta Tran fellelkesülve, habár még mindig nem értette, mi is valójában az a képesség, amit Kahin használt, hogy megmentse Deren és az ő életét.
Soma megforgatta szemeit. Dwan csak szárazon mosolygott.
- Úgy tűnik, a kis vakarcs kezd egyre jobban lenni – mondta gúnyosan, mire Tran ráemelte felháborodott pillantását, de Mellon szerencsére közbeszólt, különben ki tudja, hová fajultak volna a dolgok.
- Az a fő, hogy éltek – felelte Mellon. – És örülök annak, hogy te is életben maradtál, Kahin. Igen alattomos ellenfelet fogtál ki magadnak.
- Csak egy szánalmas alakváltó volt – nézett félre Kahin, és szemében undor és megvetés fénylett. - Megpróbált az érzéseimmel szórakozni, és ezért drágán megfizetett. Ő az, aki holtan fekszik, és nem én.
- Ő volt, aki megsebzett? – kérdezte Éhon.
- Nem, magamnak csináltam, hogy a fájdalommal megtörjem az illúzióját. De nem kell aggódnod, nem olyan súlyos.
- Viszont nem ártana bekötözni és ellátni, nehogy elfertőződjön.
- Ahogy akarod – hagyta helyben Kahin unokatestvére válaszát, majd ő maga is leült a földre, és hagyta, hogy Éhon ellássa őt; a többiek pedig várták, hogy Sadok, Krain és Erethon is megérkezzen.
Amíg várakoztak, mindent elmondtak egymásnak arról, hogy mi történt velük, miután szétválasztották őket egymástól. Talán két órát, ha várakoztak, mire Sadok, Krain és Erethon visszatértek hozzájuk. Mindannyian megkönnyebbültek egymásnak, amint meglátták a másikat és megbizonyosodtak arról, hogy mindenki épségben van. Krain mérhetetlen örömöt érzett, amiért látta, fia és Kahin életben vannak; pedig biztos volt abban, hogy ők is kemény csatán vannak túl. Erről már akkor meggyőződött, amikor meglátta a Fekete Özvegy holttestét, és rögtön tudta, hogy csakis Éhon lehetett az, aki végzett vele.
Soma örömmel rohant oda Sadokhoz és ölelte magához, ami egy kissé meglepte az idősebb habót, de azért viszonozta a fiatal habo ölelését, majd elhúzódott tőle, hogy alaposan megnézze magának.
- Nem látszik rajtad, hogy megsérültél volna – mondta Sadok. – Kivéve talán az arcodon, de ez nem tűnik túl vészesnek.
- Rajtad se látszik, hogy egy komoly csatán vagy túl – felelte Soma mosolyogva. – Pedig úgy hallottam Mellontól, hogy egy igenveszélyes ellenféllel harcoltál, akit Köd Királynak hívnak.
- Miért? Ki az a Köd Király? – kérdezte Tran, aki most először hallotta ezt a nevet.
- Tényleg kezdesz meggyógyulni – mondta Kahin a fiatal habónak, és őszintén örült annak, hogy élénk vidámsága még a régi volt. – Ha már ilyen élénk érdeklődést mutatsz.
- Hogyhogy meggyógyulni? – kérdezte Sadok, és Tranra pillantott. – Megsérültél?
- Mindent a maga idején – mondta Mellon barátjának. – Először is, pihenjetek meg, aztán mondjátok el, mi történt veletek, és hogy miképpen győztétek le a Köd Királyt. Utána a mi történetünket is elmeséljük.
Sadok, Krain és Erethon úgy tettek, ahogy a mágus mondta nekik. Megpihentek egy kicsit, ettek is valamicskét; legalábbis azt a kevéske élelmet, ami még megmaradt nekik, aztán mesélni kezdtek egymásnak. Miután mindent elmondtak egymásnak, és miután Dwan abbahagyta a zsörtölődést, mikor megtudta, Erethon hogyan győzte le a Köd Királyt, mély hallgatás borult rájuk. Túléltek egy veszélyes és kimerítő csatát, ismét együtt voltak, de mi lesz most ezután? Igen, folytatniuk kell a keresést. Meg kell találniuk Deremirt, hiszen ezért jöttek ide valójában; és biztosan értesült már az ittlétükről, na de akkor miért nem jött még elő? Egyáltalán nem kíváncsi arra, hogy kik azok az idegenek, akik csak úgy bemerészkedtek az ő erdejébe?
- És most hogyan tovább? – törte meg a csöndet Dwan. – Folytatjuk a keresést?
- Nincs más választásunk – felelte Sadok. – Vissza nem fordulhatunk. Ezek után már nem.
- Gondolod, sikerül megtalálnunk Deremirt? – kérdezte Soma. – Ez az erdő hatalmas. Ki tudja, mióta vagyunk már itt? Ennyi idő alatt csak megtaláltuk volna.
- Nagyon is tisztában van azzal, hogy itt vagyunk – mondta Mellon. – Az ő figyelmét se kerüli el az, ami a Fekete-erdőben történik. Biztosan hallott arról, hogy végeztünk az erdő két legveszélyesebb harcosával.
- Hamar terjednek itt a hírek, ha ezt mondod – mondta Krain. – Arra számítasz, hogy felkeltettük az érdeklődését?
- Ami nyílván meg is történt – válaszolta Deren. – Máskülönben Mellon nem beszélne így, ha nem eszerint volna.
- Mindenkiben van egy kis kíváncsiság – mondta Mellon. – És ez alól Deremir se kivétel. Biztosan érdekli őt a kilétünk, most hogy megmutattuk, mire vagyunk képesek. Mert már rájött arra, hogy nem egyszerű harcosok vagyunk, akik meggondolatlanul tévedtek be a Fekete-erdőbe. Tudja, célunk van ezzel. És el fog jönni hozzánk, hogy kiderítse, mi az.
- Olyan, mintha olvasnál a gondolataiban – mondta Tran. – Ha már így tudod, mire gondolhat.
- Nem jársz messze az igazságtól – válaszolta az öreg mágus. – Már azóta olvasok a gondolataiban, amióta beléptünk ebbe az elátkozott erdőbe. Eleinte nem sokra tartott minket, és nem foglalkozott velünk. De most már rájött arra, kik vagyunk.
- Örömmel halljuk ezt – mondta Krain. – Akkor nincs más hátra, mint hogy szépen kivárjuk, amíg el nem jön hozzánk. Igazán megkönnyíti a dolgunkat – ezt már gúnyos megvetéssel mondta.
- Persze, hogy kivárjuk – felelte Sadok. – És hogy utána mi lesz? Azt majd meglátjuk. Egyelőre csak ki akarja deríteni a célunkat. Ez még nem jelenti azt, hogy csatlakozni is fog hozzánk.
- Majd el fog dőlni ez is – mondta Mellon. – Most mindenesetre próbáljunk meg aludni. Pihenjük ki harcunk fáradalmait. Ma éjszaka biztonságban leszünk.
Mindenki azt tette, amit a mágus mondott. Amúgy is olyan kimerültek voltak, hogy képtelenek voltak arra gondolni, hogy meg fogják-e őket támadni, amíg alszanak. Így hát mindannyian nyugovóra tértek, és az álom azonnal magával ragadta őket. Sadok arra ébredt, mintha valami megreccsent volna a közelében. Szeme azonnal felnyílt és rögtön talpra szökkent, miközben gyorsan előrántotta kardját. Fagyosan nézett abba az irányba, ahonnan azt a fenyegető érzést érezte, mely egyre csak közeledett hozzá. Ilyen fajta gonosz erőt csak egyszer érzett élete során, még ha nem is volt olyan erős, mint az Övé. Tudta, ki volt az, aki közeledett hozzá és felkészült a vele való találkozásra.
Megszorította kardja markolatát, mikor meglátta a sötétségből előtűnő magas alakot. Barátai is megérezték a közelükben ólálkodó veszélyt, mire mindannyian felébredtek és talpra szökkentek, miközben előrántották fegyvereiket. És ekkor megláttak azt, akiért valójában eljöttek ebbe az erdőbe. Végre szembe találták magukat Deremirrel, az Elátkozott Harcossal.
Hogy milyennek találták őt? Mindenesetre nem úgy nézett ki, mint amilyennek elképzelték. Majdnem úgy nézett ki, mint egy átlagos ember, és akár még kellemesnek is mondhatták volna megjelenését, ha nem érezték volna rajta azt a gonosz erőt, ami szörnyeteggé varázsolta őt. Deremirnek szőke haja volt, mely kócosan hullott bele borostyán sárga szemébe. Ruházata egyszerű volt, nem viselt páncélt, se láncinget; ami igazán különös volt rajta, azok a gyolcskötések voltak, melyek egész karját befedték, és amiket még a szája körül láttak, melyekkel éles fogait fedte be. A kötéseket valamikor a tündék készítették neki, amivel elfedhette és elzárhatta gonosz sebeit, miket egykor Sran okozott neki. Oldalán még mindig ott hordta régi kardjait, miket Sötétpengének és Hasító Szárnynak hívták, melyekkel egykori ellenségeit ölte meg. Éles karmokban végződő ujjai fekete vértől voltak mocskosak: egy korábbi kobold áldozata vére volt ez.
Végre egymással szemben álltak. Deremir kifejezéstelenül nézett végig az előtte álló harcosokon. Nem mutatott érdeklődést, nem mintha elvárták volna, hogy érdeklődjön irántuk. Sadok ekkor előrelépett, és megszólította Deremirt:
- Te lennél Deremir, az Elátkozott Harcos? – kérdezte Sadok oly szigorúan, ami egyből felkeltette Deremir érdeklődését.
Végignézett az apró habón, és ekkor észrevette rajta, hogy ő maga is Sran átkával van megsújtva. Ez aztán a különös véletlen. Egy habo, akit maga Sran átkozott meg. Ez nem túl gyakran esett meg egy habóval, hogy maga a Sötétség Ura átkozta meg. Ez csak egyetlen dolgot jelenthet: maga Sadok állhat előtte, aki legyőzte Srant. Csak őt átkozhatta meg a Sötétség Fejedelme.
- Szép kis átokkal sújtottak téged – szólalt meg végre Deremir, és Sadoknak szeme se rezdült meg, mikor ezt mondta neki. – Nem lesz könnyű megszabadulnod tőle. Már, ha tudnál.
- Miért? Te talán meg tudsz szabadulni a téged sújtó átoktól? Akit Sran egyszer megátkozott, az alól az átok alól semmi se fogja feloldozni. Bárhogyan is szeretnéd ezt.
Folytatjuk.
********************
10. BEMUTATJUK…
SZAKMAI
ÖNÉLETRAJZ:
![](./index_files/Szilágyi Anita (2).jpg)
Szilágyi Anita
Nevem
Szilágyi Anita.Nyolc éve írok verseket. Műveimet a Poet irodalmi oldal
rendszeresen közli. 230 írásom látott eddig napvilágot. Verseim irodalmi
folyóiratokban, újságban, antológiákban, jelentek meg. Számomra a versírás az
egyetlen orvosság, mely gyógyítja érzelmi sérüléseimet, ezáltal felerősíti
testemet. Versírás inspiráció és a legjobb motivációs tréning. Szeretnék még
sokat fejlődni, és elismertebbé válni a művészet világában. Szeretném, ha verseim
a jövőben több olvasóhoz eljutnának, és átéreznék az írásom őszinte
mondanivalóját.
Illusztrációk
a verseimből:1.
vers. Őszikék
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért szálltak tova a kis fecskék?
Elmúlásról hegedülnek épp,
Meghervadt már minden tájkép!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Hol van a varázs, hová lettél, csoda-kék?
Hallgatom az őszi eső bús énekét,
Átmossa bennem a nyár édes emlékét.
Meséljetek
nekem, őszikék,
Még rólam is szólnak szép regék?
Elhaló napsugár fénye opálos derengés,
Besötétült világ bennem matt szürkeség!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért húzzák vonójukat mélyen a lélekzenék?
Felsírnak szívemből az elfojtott könnyek,
Porrá zúznak a nehéz sziklakövek!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Örök álmomig elringatnátok, bíborkék?
Gyenge testem ráomlik a nyirkos avarra,
Bús szerelemhajtásom áthajlik kopjafámra.
___
2.
vers.Őszelő
Tollászkodó
ősz árnyas hárs alatt
Vénkisasszony nyoszolyójára hullt pitymallat
Szőke
felhőre rőt kontyát kiteregeti
Komorságra, piros repkényét eregeti
Napfény
szirmaiból nagyokat tépünk
Perzsaavarszőnyegben lassúbb léptünk
Hervadásom rezgő őszelőben
Vénülő fény, felrezdül mécsesemben
Sötétlila
tenger örvényét fodrozza bősz szél
Kagylóhéj márványerezetén hableány zenél
Mólónál síró sirálycsapat sürög
Hűvös bőrömre mahagónihullám csöpög
Lekuporodom
rideg sziklaszirt tövében
Fázom, felöltöm rozsdás őszi bekecsem
Halkan duruzsoló rőzsetűz fényében
Nesztelen érzéseink ölelkeznek meztelen!
___
3. vers.
Szívfalamba zárt magány
Gesztenyék
kopogásával szférámba törtél!
Már megint itt vagy? Hívatlan vendég!
Szívtégláim közé szorosan bepréselődtél!
Nem
akartalak! Asztalomnál helyet foglaltak nemrég!
Összetört
bennem végleg ez a nyár!
Szívem csupán beékelt fájdalmat érintő idegpár!
Megcsaltál! Hirtelen jött, hevesen lobogó verőfény...
Azóta hűvös a reggelem, nappalom is vérszegény.
Ez a nyár
kiölte szívemből a Napsugár melegét!
Hasogat a csend! Kiszárítja energiám velejét!
Dobogtat szívfalamon a magány! Kitörni készül talán?
Kellesz nekem, fényár! Lúdbőrzök életem alkonyatán.
Szerelmes
volt belém a hódító nyár? Vagy csak játszott csupán?
Gyümölcsei mézét oly sokszor éreztem számon buján,
Kívántam a mustos szerelem nedűjét kortyolgatni!
Élveztem perzselődésünk! Éheztelek pátyolgatni!
Bohém álom
volt csupán nekem ez a nyár, azt hiszem!
Elhittem, hogy a boldogság nekem is jár, ha őrizem,
Nőiességem virágait mohón falták a tiszafák,
Cserfességem őszi sértődések elnémították!
Uralma alá
vont engem váratlanul ez a nyár!
Marionett voltam, kiben hamar felépült a légvár,
Csókoltál, becéztél, kellemes volt ez a dorombolás,
Majd, mint egy rosszalkodó bábhoz szólt a dorgálás!
Mozaikjaim
visszhangosan csörrentek ezen a nyáron!
Csatát veszített eszelősségem robbant aurámon!
Rohantam a távolba, hegyeket másztam! Vadásztalak!
Szeltem Tiszát, dúltam Dunát, suhanó fákban láttalak!
Megadom
magam, ezen a nyáron gyarmatod leszek!
Hiszek a csodákban, szívem tombolja: Nem Feledlek!
Üres szívkamrám, érzem, aortapumpáidban pulzál,
Teliholdkor ösvényt vágok, hisz szerelmed ott bujkál...
Lapulsz
színes őszben! Rejtőzöl előlem észrevétlen!
Ha összeégne szemünk, szökkenne őzikém szemérmesen,
Dívás színteremről leléptetve mellékszereplővé váltam,
Hódítasz Múzsákat! Én meg emlékünkkel bőrig áztam!
Hamisságod
álcázod zsákmányejtésed trófeáján,
Szétcsúszott lakatunkat betemette az Appenninek,
Te csak élj önfeláldozón, s ne mondd el senkinek,
Hogy hideg rázza testem életem túloldalán!
___
4. vers.Tölgyapó
Öreg
tölgyapó kérges odvában
Levéllel bélelt, vaskos kuckóban
Makk úrfi kopog serényen
Megsárgult őszköpenyem zsebében
Csicsergő
csemete, agg fészkedbe bújtam
Hűvös árnyad alatt siránkoztam
Bölcsen hallgattál, nem voltál mostoha
Szeretlek téged, te vén apóka
Lombpalástodba
rejtőzöm titkon
Derengő fényed félhomályomba oson
Fázós bokrok dideregve ölelkeznek
Felszálló köddel illúziót kergetek
Törzsed
évgyűrűibe róttam nevem
Ellopott álmomat itt mindig megleled
Szemednek fénye ősszel elszökött
Remegő pillanatomban kristálygömböm eltörött
Szürke
hajnalon párát lehelő sóhajok
Tarajos tengerárban mentőcsónakok
Lábam lenyomata nyirkos mohában
Elsüppedek bánatom mocsarában
Bús
melankólia, mély gyászolás
Bölcsen elballagó elmúlás
Borzas szellő szökell szarkalábamon
Jós bagoly huhog haranglábakon!
___
5. vers.
Ősz Király palástja
Ősz
Királyunk lassan feltűzte Nyárlány haját,
Skarlátvörös fénytűkkel kidíszítette pántlikáját,
Ráborította a színpompás királynői ruhát,
Kontyára emelte tiszta-arany koronáját,
Ősz
Királyunk varázspálcájával átszínesítette az erdőket,
Sugallt még ránk egy kis bájoló szív-meleget,
Nyárlány nagyon büszke volt Ősz Királyunkra,
Hogy ily fenséges látványt festett világunkra,
Napfelkelténél
Ősz Király Nyárlány haját fésülte,
Aranyfényű tincseit fagyöngyökkel ékesítette,
A természet legszebb évszaka az ő csodatételük,
Tölgyesek ezernyi színes küldeménye édesük,
Ősz
Királyunk palástját beborítják bíborvörös falevelek,
Nyárlány lágy sóhajaival fújnak langyos szelek,
Ősz Királyunk Nyárlányt ültette karmazsin trónszékére,
Hiszen a benne élő szépséget szórta szét földkerekségünkre.
********************
11. ÉLETTÖRTÉNETEIMBŐL
![]() |
Szilágyi Anita |
Illusztrációk
a verseimből:
1.
vers. Őszikék
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért szálltak tova a kis fecskék?
Elmúlásról hegedülnek épp,
Meghervadt már minden tájkép!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Hol van a varázs, hová lettél, csoda-kék?
Hallgatom az őszi eső bús énekét,
Átmossa bennem a nyár édes emlékét.
Meséljetek
nekem, őszikék,
Még rólam is szólnak szép regék?
Elhaló napsugár fénye opálos derengés,
Besötétült világ bennem matt szürkeség!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Miért húzzák vonójukat mélyen a lélekzenék?
Felsírnak szívemből az elfojtott könnyek,
Porrá zúznak a nehéz sziklakövek!
Meséljetek
nekem, őszikék,
Örök álmomig elringatnátok, bíborkék?
Gyenge testem ráomlik a nyirkos avarra,
Bús szerelemhajtásom áthajlik kopjafámra.
___
2.
vers.Őszelő
Tollászkodó
ősz árnyas hárs alatt
Vénkisasszony nyoszolyójára hullt pitymallat
Szőke
felhőre rőt kontyát kiteregeti
Komorságra, piros repkényét eregeti
Napfény
szirmaiból nagyokat tépünk
Perzsaavarszőnyegben lassúbb léptünk
Hervadásom rezgő őszelőben
Vénülő fény, felrezdül mécsesemben
Sötétlila
tenger örvényét fodrozza bősz szél
Kagylóhéj márványerezetén hableány zenél
Mólónál síró sirálycsapat sürög
Hűvös bőrömre mahagónihullám csöpög
Lekuporodom
rideg sziklaszirt tövében
Fázom, felöltöm rozsdás őszi bekecsem
Halkan duruzsoló rőzsetűz fényében
Nesztelen érzéseink ölelkeznek meztelen!
___
3. vers.
Szívfalamba zárt magány
Gesztenyék
kopogásával szférámba törtél!
Már megint itt vagy? Hívatlan vendég!
Szívtégláim közé szorosan bepréselődtél!
Nem
akartalak! Asztalomnál helyet foglaltak nemrég!
Összetört
bennem végleg ez a nyár!
Szívem csupán beékelt fájdalmat érintő idegpár!
Megcsaltál! Hirtelen jött, hevesen lobogó verőfény...
Azóta hűvös a reggelem, nappalom is vérszegény.
Ez a nyár
kiölte szívemből a Napsugár melegét!
Hasogat a csend! Kiszárítja energiám velejét!
Dobogtat szívfalamon a magány! Kitörni készül talán?
Kellesz nekem, fényár! Lúdbőrzök életem alkonyatán.
Szerelmes
volt belém a hódító nyár? Vagy csak játszott csupán?
Gyümölcsei mézét oly sokszor éreztem számon buján,
Kívántam a mustos szerelem nedűjét kortyolgatni!
Élveztem perzselődésünk! Éheztelek pátyolgatni!
Bohém álom
volt csupán nekem ez a nyár, azt hiszem!
Elhittem, hogy a boldogság nekem is jár, ha őrizem,
Nőiességem virágait mohón falták a tiszafák,
Cserfességem őszi sértődések elnémították!
Uralma alá
vont engem váratlanul ez a nyár!
Marionett voltam, kiben hamar felépült a légvár,
Csókoltál, becéztél, kellemes volt ez a dorombolás,
Majd, mint egy rosszalkodó bábhoz szólt a dorgálás!
Mozaikjaim
visszhangosan csörrentek ezen a nyáron!
Csatát veszített eszelősségem robbant aurámon!
Rohantam a távolba, hegyeket másztam! Vadásztalak!
Szeltem Tiszát, dúltam Dunát, suhanó fákban láttalak!
Megadom
magam, ezen a nyáron gyarmatod leszek!
Hiszek a csodákban, szívem tombolja: Nem Feledlek!
Üres szívkamrám, érzem, aortapumpáidban pulzál,
Teliholdkor ösvényt vágok, hisz szerelmed ott bujkál...
Lapulsz
színes őszben! Rejtőzöl előlem észrevétlen!
Ha összeégne szemünk, szökkenne őzikém szemérmesen,
Dívás színteremről leléptetve mellékszereplővé váltam,
Hódítasz Múzsákat! Én meg emlékünkkel bőrig áztam!
Hamisságod
álcázod zsákmányejtésed trófeáján,
Szétcsúszott lakatunkat betemette az Appenninek,
Te csak élj önfeláldozón, s ne mondd el senkinek,
Hogy hideg rázza testem életem túloldalán!
___
4. vers.Tölgyapó
Öreg
tölgyapó kérges odvában
Levéllel bélelt, vaskos kuckóban
Makk úrfi kopog serényen
Megsárgult őszköpenyem zsebében
Csicsergő
csemete, agg fészkedbe bújtam
Hűvös árnyad alatt siránkoztam
Bölcsen hallgattál, nem voltál mostoha
Szeretlek téged, te vén apóka
Lombpalástodba
rejtőzöm titkon
Derengő fényed félhomályomba oson
Fázós bokrok dideregve ölelkeznek
Felszálló köddel illúziót kergetek
Törzsed
évgyűrűibe róttam nevem
Ellopott álmomat itt mindig megleled
Szemednek fénye ősszel elszökött
Remegő pillanatomban kristálygömböm eltörött
Szürke
hajnalon párát lehelő sóhajok
Tarajos tengerárban mentőcsónakok
Lábam lenyomata nyirkos mohában
Elsüppedek bánatom mocsarában
Bús
melankólia, mély gyászolás
Bölcsen elballagó elmúlás
Borzas szellő szökell szarkalábamon
Jós bagoly huhog haranglábakon!
___
5. vers.
Ősz Király palástja
Ősz
Királyunk lassan feltűzte Nyárlány haját,
Skarlátvörös fénytűkkel kidíszítette pántlikáját,
Ráborította a színpompás királynői ruhát,
Kontyára emelte tiszta-arany koronáját,
Ősz
Királyunk varázspálcájával átszínesítette az erdőket,
Sugallt még ránk egy kis bájoló szív-meleget,
Nyárlány nagyon büszke volt Ősz Királyunkra,
Hogy ily fenséges látványt festett világunkra,
Napfelkelténél
Ősz Király Nyárlány haját fésülte,
Aranyfényű tincseit fagyöngyökkel ékesítette,
A természet legszebb évszaka az ő csodatételük,
Tölgyesek ezernyi színes küldeménye édesük,
Ősz
Királyunk palástját beborítják bíborvörös falevelek,
Nyárlány lágy sóhajaival fújnak langyos szelek,
Ősz Királyunk Nyárlányt ültette karmazsin trónszékére,
Hiszen a benne élő szépséget szórta szét földkerekségünkre.
********************
11. ÉLETTÖRTÉNETEIMBŐL
VÉGHELYI JÓZSEF : Ruha vagy ruházat
Hogy,
hogy nem - nyilvánvalóan genetikai defektusom miatt -, de ha valamilyen csoport
tagja vagyok, akkor rövid időn belül, érthetetlen módon mindig a lányok,
asszonyok között találom magam. Valamilyen delejes erő árad belőlük, én meg
bizonyára jól „mágnesezhető” anyagból készültem, ezért odatapadok a hölgyekhez.
Számomra többnyire érdektelen dolgokról beszélgetnek a drágáim, mégis sokat
lehet tanulni tőlük. Be kell vallanom töredelmesen (ez enyhítő körülmény lehet
még valamikor…), hogy a magyarul folytatott diskurzus nem minden szavát,
mondatát tudom férfiésszel értelmezni. A feleségem szerint sokat kell még
fejlődnöm, de Ő majd a gondjaiba vesz! Tökéletes embert szeretne faragni
belőlem immár több évtizede. Eddig még nem sikerült, de a pedagógiai
optimizmusa töretlen irántam.
Hiába, a jó tanár sohasem adja fel…!![](./index_files/Véghelyi József2.JPG)
Véghelyi József
Valamelyik utazási iroda által szervezett csoporttal egy franciaországi
kisvárosban kellemes délutáni sétára indultunk. Lágy, meleg szellő próbálta
reménytelenül összekócolni gyér hajamat. Az asszonyok persze
letye-petye-lepetye üzemmódban voltak, s én közvetlenül mögöttük lépkedve
próbáltam tanulni tőlük ezt-azt. Kisvártatva előkerültek a csak nőkre jellemző
beszédtémák. Úgymint: ki kivel, mikor és hol, és egyáltalán a téma alanya hogy
néz ki(?), úgy öltözködik, mint egy papagáj. Semmi önkritikája sincs, pedig
gyakrabban belenézhetne a tükörbe…! A „kötelező” szapulás után következett a
menetrendszerinti kölcsönös dicsérgetés: hol vetted ezt a cuki blúzt, a cipő pedig
egy valóságos költemény és biztos nagyon drága volt! Egyáltalán drágám, olyan
irigylésre méltó ízlésed van…! Biztos térdig lejárod a lábad, mire összeállítod
a toalettedet!
A válasz
azonnal kész (…mily meglepő…):
- Á,
dehogy filléres ócskaságok ezek! Úgy képzeld el, hogy az egészet a turkálóban vettem pár száz forintért! - közölte a hölgykoszorú egyik virágszála, némi
felsőbbséggel a hangjában.
- Nem
mondod… - bugyborékolt elő az álcsodálkozó válasz. Innentől kezdve elszabadult
a szavak áradata.
Többször
megállapítottam már, hogy a lányok, asszonyok csodálatosan gondolkodnak. A
Hamlet monológ …„lenni vagy nem lenni: az itt a kérdés?”...lételméleti
filozófiáját sajátos módon a mindennapi életre lefordítva ők úgy értelmezik,
hogy …”venni vagy nem venni: az itt a kérdés?”…A gyakorlat persze még ennél is
egyszerűbb: venni! Szó sincs tehát töprengésről!
A férfi
eszem kellő hosszúságú vásárlási eszmecsere után csak két - számomra is
érthető - szót tudott megjegyezni. Ezek: ruha és ruházat. A legnagyobb
kavarodást mégis az okozta bárdolatlan elmémben, hogy asszonyaink egyszer ruhát
emlegettek, máskor pedig ruházatot! Eléggé el nem ítélhető módon,
tájékozatlanságomat feloldandó megkérdeztem a szebbik nemet:
- Nem
mindegy, hogy ruha, vagy ruházat?
Először úgy
néztek rám, mint egy zombira. Nem is értették, hogy mit kérdeztem…! Egy
poroszos, határozott hang odaszegezett a járdára:
- Hát
persze, hogy nem mindegy! - csattant fel az egyik csinoska.
- Amit a nők
egybeszabva hordanak az a ruha - replikázott egy másik. Ruházat pedig az, amit
az ember a feje búbjától a talpáig hord!
- De hát az
is ruha, nem?! - értetlenkedtem tovább.
- Jaj,
dehogy. A szoknya, ing, bugyi, sál, stb. a ruházat részei, de ezeket
ruhaneműnek szoktuk nevezni - torkolt le egy „asszonyság kinézetű” teremtés a
vita lehetőségét is kizárva.
Végig mértem
oktatóm testi méreteit, s elképzeltem, ha ő lenne a feleségem nem sok ép
csontom maradna hűtlenségem esetén…!
Még néhány
lesajnáló mondat következett, és már semmit sem értettem az egészből. Ez túl
sok volt nekem. Kicsit lemaradtam a hölgyeimtől, hogy rendbe szedjem
összekuszálódott gondolataimat. Valószínűleg egy értelmiségihez méltatlan arcot
vághattam, mert a velünk együtt kiránduló házaspár férfi tagja - aki kollégám
és barátom is volt egyben, és lányai vannak - segített rajtam. Sétánk során
éppen egy állóvizes tavacska mellett mentünk el, amely tele volt békalencsével,
hínárral, és jó pár fuldokolni látszó műanyagflakonnal. Ezt látva a tóra
mutatott:
- Nézd
ezt a kis tavat, úgy néz ki, mintha víz lenne benne, pedig az állapotát
tekintve inkább vizelet. No, hát ekkora a különbség a ruha és a ruházat
kötött…!
A fény
kigyúlt, megvilágosodtam! Most már értem a különbséget. Ám a kis ördög nem
hagyott nyugodni, és ártatlan arccal az oktató nőtársaim felé gurítottam Paris
aranyalmáját :
- Most már
mindent értek, de akkor a kezeslábas micsoda, ruha vagy ruházat…?
Feldobtam a
magas labdát, s nem vártam meg a választ. Legyen ez a ő gondjuk. Akármennyire
is szeretem Őket, én minden esetre hátrébb vonultam. Biztos, ami biztos! Nem
akartam, hogy „megruházzanak”!
Folytatjuk a
sorozatot.
VÉGHELYI JÓZSEF : Ruha vagy ruházat
Hogy,
hogy nem - nyilvánvalóan genetikai defektusom miatt -, de ha valamilyen csoport
tagja vagyok, akkor rövid időn belül, érthetetlen módon mindig a lányok,
asszonyok között találom magam. Valamilyen delejes erő árad belőlük, én meg
bizonyára jól „mágnesezhető” anyagból készültem, ezért odatapadok a hölgyekhez.
Számomra többnyire érdektelen dolgokról beszélgetnek a drágáim, mégis sokat
lehet tanulni tőlük. Be kell vallanom töredelmesen (ez enyhítő körülmény lehet
még valamikor…), hogy a magyarul folytatott diskurzus nem minden szavát,
mondatát tudom férfiésszel értelmezni. A feleségem szerint sokat kell még
fejlődnöm, de Ő majd a gondjaiba vesz! Tökéletes embert szeretne faragni
belőlem immár több évtizede. Eddig még nem sikerült, de a pedagógiai
optimizmusa töretlen irántam.
Hiába, a jó tanár sohasem adja fel…!![](./index_files/Véghelyi József2.JPG)
Véghelyi József
Valamelyik utazási iroda által szervezett csoporttal egy franciaországi
kisvárosban kellemes délutáni sétára indultunk. Lágy, meleg szellő próbálta
reménytelenül összekócolni gyér hajamat. Az asszonyok persze
letye-petye-lepetye üzemmódban voltak, s én közvetlenül mögöttük lépkedve
próbáltam tanulni tőlük ezt-azt. Kisvártatva előkerültek a csak nőkre jellemző
beszédtémák. Úgymint: ki kivel, mikor és hol, és egyáltalán a téma alanya hogy
néz ki(?), úgy öltözködik, mint egy papagáj. Semmi önkritikája sincs, pedig
gyakrabban belenézhetne a tükörbe…! A „kötelező” szapulás után következett a
menetrendszerinti kölcsönös dicsérgetés: hol vetted ezt a cuki blúzt, a cipő pedig
egy valóságos költemény és biztos nagyon drága volt! Egyáltalán drágám, olyan
irigylésre méltó ízlésed van…! Biztos térdig lejárod a lábad, mire összeállítod
a toalettedet!
A válasz
azonnal kész (…mily meglepő…):
- Á,
dehogy filléres ócskaságok ezek! Úgy képzeld el, hogy az egészet a turkálóban vettem pár száz forintért! - közölte a hölgykoszorú egyik virágszála, némi
felsőbbséggel a hangjában.
- Nem
mondod… - bugyborékolt elő az álcsodálkozó válasz. Innentől kezdve elszabadult
a szavak áradata.
Többször
megállapítottam már, hogy a lányok, asszonyok csodálatosan gondolkodnak. A
Hamlet monológ …„lenni vagy nem lenni: az itt a kérdés?”...lételméleti
filozófiáját sajátos módon a mindennapi életre lefordítva ők úgy értelmezik,
hogy …”venni vagy nem venni: az itt a kérdés?”…A gyakorlat persze még ennél is
egyszerűbb: venni! Szó sincs tehát töprengésről!
A férfi
eszem kellő hosszúságú vásárlási eszmecsere után csak két - számomra is
érthető - szót tudott megjegyezni. Ezek: ruha és ruházat. A legnagyobb
kavarodást mégis az okozta bárdolatlan elmémben, hogy asszonyaink egyszer ruhát
emlegettek, máskor pedig ruházatot! Eléggé el nem ítélhető módon,
tájékozatlanságomat feloldandó megkérdeztem a szebbik nemet:
- Nem
mindegy, hogy ruha, vagy ruházat?
Először úgy
néztek rám, mint egy zombira. Nem is értették, hogy mit kérdeztem…! Egy
poroszos, határozott hang odaszegezett a járdára:
- Hát
persze, hogy nem mindegy! - csattant fel az egyik csinoska.
- Amit a nők
egybeszabva hordanak az a ruha - replikázott egy másik. Ruházat pedig az, amit
az ember a feje búbjától a talpáig hord!
- De hát az
is ruha, nem?! - értetlenkedtem tovább.
- Jaj,
dehogy. A szoknya, ing, bugyi, sál, stb. a ruházat részei, de ezeket
ruhaneműnek szoktuk nevezni - torkolt le egy „asszonyság kinézetű” teremtés a
vita lehetőségét is kizárva.
Végig mértem
oktatóm testi méreteit, s elképzeltem, ha ő lenne a feleségem nem sok ép
csontom maradna hűtlenségem esetén…!
Még néhány
lesajnáló mondat következett, és már semmit sem értettem az egészből. Ez túl
sok volt nekem. Kicsit lemaradtam a hölgyeimtől, hogy rendbe szedjem
összekuszálódott gondolataimat. Valószínűleg egy értelmiségihez méltatlan arcot
vághattam, mert a velünk együtt kiránduló házaspár férfi tagja - aki kollégám
és barátom is volt egyben, és lányai vannak - segített rajtam. Sétánk során
éppen egy állóvizes tavacska mellett mentünk el, amely tele volt békalencsével,
hínárral, és jó pár fuldokolni látszó műanyagflakonnal. Ezt látva a tóra
mutatott:
- Nézd
ezt a kis tavat, úgy néz ki, mintha víz lenne benne, pedig az állapotát
tekintve inkább vizelet. No, hát ekkora a különbség a ruha és a ruházat
kötött…!
A fény
kigyúlt, megvilágosodtam! Most már értem a különbséget. Ám a kis ördög nem
hagyott nyugodni, és ártatlan arccal az oktató nőtársaim felé gurítottam Paris
aranyalmáját :
- Most már
mindent értek, de akkor a kezeslábas micsoda, ruha vagy ruházat…?
Feldobtam a
magas labdát, s nem vártam meg a választ. Legyen ez a ő gondjuk. Akármennyire
is szeretem Őket, én minden esetre hátrébb vonultam. Biztos, ami biztos! Nem
akartam, hogy „megruházzanak”!
Folytatjuk a
sorozatot.
Hiába, a jó tanár sohasem adja fel…!
Véghelyi József |
Valamelyik utazási iroda által szervezett csoporttal egy franciaországi kisvárosban kellemes délutáni sétára indultunk. Lágy, meleg szellő próbálta reménytelenül összekócolni gyér hajamat. Az asszonyok persze letye-petye-lepetye üzemmódban voltak, s én közvetlenül mögöttük lépkedve próbáltam tanulni tőlük ezt-azt. Kisvártatva előkerültek a csak nőkre jellemző beszédtémák. Úgymint: ki kivel, mikor és hol, és egyáltalán a téma alanya hogy néz ki(?), úgy öltözködik, mint egy papagáj. Semmi önkritikája sincs, pedig gyakrabban belenézhetne a tükörbe…! A „kötelező” szapulás után következett a menetrendszerinti kölcsönös dicsérgetés: hol vetted ezt a cuki blúzt, a cipő pedig egy valóságos költemény és biztos nagyon drága volt! Egyáltalán drágám, olyan irigylésre méltó ízlésed van…! Biztos térdig lejárod a lábad, mire összeállítod a toalettedet!
A válasz azonnal kész (…mily meglepő…):
- Á, dehogy filléres ócskaságok ezek! Úgy képzeld el, hogy az egészet a turkálóban vettem pár száz forintért! - közölte a hölgykoszorú egyik virágszála, némi felsőbbséggel a hangjában.
- Nem mondod… - bugyborékolt elő az álcsodálkozó válasz. Innentől kezdve elszabadult a szavak áradata.
Többször megállapítottam már, hogy a lányok, asszonyok csodálatosan gondolkodnak. A Hamlet monológ …„lenni vagy nem lenni: az itt a kérdés?”...lételméleti filozófiáját sajátos módon a mindennapi életre lefordítva ők úgy értelmezik, hogy …”venni vagy nem venni: az itt a kérdés?”…A gyakorlat persze még ennél is egyszerűbb: venni! Szó sincs tehát töprengésről!
A férfi eszem kellő hosszúságú vásárlási eszmecsere után csak két - számomra is érthető - szót tudott megjegyezni. Ezek: ruha és ruházat. A legnagyobb kavarodást mégis az okozta bárdolatlan elmémben, hogy asszonyaink egyszer ruhát emlegettek, máskor pedig ruházatot! Eléggé el nem ítélhető módon, tájékozatlanságomat feloldandó megkérdeztem a szebbik nemet:
- Nem mindegy, hogy ruha, vagy ruházat?
Először úgy néztek rám, mint egy zombira. Nem is értették, hogy mit kérdeztem…! Egy poroszos, határozott hang odaszegezett a járdára:
- Hát persze, hogy nem mindegy! - csattant fel az egyik csinoska.
- Amit a nők egybeszabva hordanak az a ruha - replikázott egy másik. Ruházat pedig az, amit az ember a feje búbjától a talpáig hord!
- De hát az is ruha, nem?! - értetlenkedtem tovább.
- Jaj, dehogy. A szoknya, ing, bugyi, sál, stb. a ruházat részei, de ezeket ruhaneműnek szoktuk nevezni - torkolt le egy „asszonyság kinézetű” teremtés a vita lehetőségét is kizárva.
Végig mértem oktatóm testi méreteit, s elképzeltem, ha ő lenne a feleségem nem sok ép csontom maradna hűtlenségem esetén…!
Még néhány lesajnáló mondat következett, és már semmit sem értettem az egészből. Ez túl sok volt nekem. Kicsit lemaradtam a hölgyeimtől, hogy rendbe szedjem összekuszálódott gondolataimat. Valószínűleg egy értelmiségihez méltatlan arcot vághattam, mert a velünk együtt kiránduló házaspár férfi tagja - aki kollégám és barátom is volt egyben, és lányai vannak - segített rajtam. Sétánk során éppen egy állóvizes tavacska mellett mentünk el, amely tele volt békalencsével, hínárral, és jó pár fuldokolni látszó műanyagflakonnal. Ezt látva a tóra mutatott:
- Nézd ezt a kis tavat, úgy néz ki, mintha víz lenne benne, pedig az állapotát tekintve inkább vizelet. No, hát ekkora a különbség a ruha és a ruházat kötött…!
A fény kigyúlt, megvilágosodtam! Most már értem a különbséget. Ám a kis ördög nem hagyott nyugodni, és ártatlan arccal az oktató nőtársaim felé gurítottam Paris aranyalmáját :
- Most már mindent értek, de akkor a kezeslábas micsoda, ruha vagy ruházat…?
Feldobtam a magas labdát, s nem vártam meg a választ. Legyen ez a ő gondjuk. Akármennyire is szeretem Őket, én minden esetre hátrébb vonultam. Biztos, ami biztos! Nem akartam, hogy „megruházzanak”!
Folytatjuk a sorozatot.
********************
12.
VÁLOGATÁS VERSEIMBŐL
JUHÁSZ MAGDA KÖLTŐNŐ - DE JÓ LENNE JÓNAK LENNI
VERSEK
01.Juhász Magda: Gyújtsatok tüzet!
Lobogjanak a tüzek az éjszakában,
világítsák meg az utat,
melyet a sok földi vándor,
évszázadok óta kutat.
Míg van a szívünkben láng,
ne hulljon ránk a sötétség,
rázzuk le magunkról undorodva,
a gonosz ránk vetett bilincsét.
Legyünk az utolsó tűzgyújtók,
sok apró tűz kell hogy égjen,
rávetve minden ármányt,
fohászunk az égig érjen.
Hogy megmaradjon nekünk a Föld,
a jó Pásztor adta adomány,
gyújtsatok tüzet az éjszakában,
és szálljon égig a fohász.
___
02.Juhász Magda: Sírj az esőben
Menj csak az esőben, menj csak magad.
Nézd az esőtől ázott falakat,
az őszi leveleket a sárban,
színüket vesztve a bús magányban,
a szürke felhőket fejed felett,
a hold ontotta hideg fényeket,
a lámpáknál imbolygó árnyakat,
és sírj csak az esőben, sírj magad.
Budapest.2013.november.6.
___
JUHÁSZ MAGDA KÖLTŐNŐ - DE JÓ LENNE JÓNAK LENNI
VERSEK
01.Juhász Magda: Gyújtsatok tüzet!
Lobogjanak a tüzek az éjszakában,
világítsák meg az utat,
melyet a sok földi vándor,
évszázadok óta kutat.
Míg van a szívünkben láng,
ne hulljon ránk a sötétség,
rázzuk le magunkról undorodva,
a gonosz ránk vetett bilincsét.
Legyünk az utolsó tűzgyújtók,
sok apró tűz kell hogy égjen,
rávetve minden ármányt,
fohászunk az égig érjen.
Hogy megmaradjon nekünk a Föld,
a jó Pásztor adta adomány,
gyújtsatok tüzet az éjszakában,
és szálljon égig a fohász.
02.Juhász Magda: Sírj az esőben
Menj csak az esőben, menj csak magad.
Nézd az esőtől ázott falakat,
az őszi leveleket a sárban,
színüket vesztve a bús magányban,
a szürke felhőket fejed felett,
a hold ontotta hideg fényeket,
a lámpáknál imbolygó árnyakat,
és sírj csak az esőben, sírj magad.
Budapest.2013.november.6.
03.Juhász
Magda: Eljött az ősz
Nézd kedvesem, eljött az ősz
a fákon már szélvihar táncol,
és udvarunkban a sok dió
csörögve hull, a fáról.
Háztetőnkről galamb figyel,
és amint a dió megreped,
csendesen suhanva felkapja,
s viszi a dióbelet.
Az utcákon sietve járnak,
bár az őszi nap tüze heves,
októberben nehéz elhinni,
hogy ily nagy meleg lehet.
Esőt várunk, de hiába
száraz a kertünk, és a liget,
kókadtan lógnak az ágakról,
a fonnyadt falevelek.
Felettünk ragyog az égbolt,
talán a nyárról mesél nekünk,
de utat tör magának az ősz,
hiába reménykedünk.
Nézd kedvesem eljött az ősz,
talpunk alatt az idő pereg,
fagyot hoz felénk az őszi szél,
de nem győzhet szíveink felett.
Nézd kedvesem, eljött az ősz
a fákon már szélvihar táncol,
és udvarunkban a sok dió
csörögve hull, a fáról.
Háztetőnkről galamb figyel,
és amint a dió megreped,
csendesen suhanva felkapja,
s viszi a dióbelet.
Az utcákon sietve járnak,
bár az őszi nap tüze heves,
októberben nehéz elhinni,
hogy ily nagy meleg lehet.
Esőt várunk, de hiába
száraz a kertünk, és a liget,
kókadtan lógnak az ágakról,
a fonnyadt falevelek.
Felettünk ragyog az égbolt,
talán a nyárról mesél nekünk,
de utat tör magának az ősz,
hiába reménykedünk.
Nézd kedvesem eljött az ősz,
talpunk alatt az idő pereg,
fagyot hoz felénk az őszi szél,
de nem győzhet szíveink felett.
Budapest.2014.
04.Juhász
Magda: Édes hazám
Édes hazám, drága hazám,
földönfutó lett a nép,
nincs ruhája, nincs kenyere,
feje felett nincs fedél.
Szétszóródunk mint a pelyva,
vén Európa halld jajunk,
idegenek jönnek, mennek,
átjáró ház otthonunk.
Pénz lett az úr a szívekben,
kifosztották a hazát,
és azok kik ebből élnek,
nem hallják a panaszát.
Vagy tán hallják, de nem értik,
mért zúg megint a magyar,
szabadságot kaptak tőlünk,
ennél többet mért akar?
Szenvedések árán szerzett,
szabadságunk nem adjuk,
megőrizzük, és majd egyszer
fiainknak átadjuk.
___
Édes hazám, drága hazám,
földönfutó lett a nép,
nincs ruhája, nincs kenyere,
feje felett nincs fedél.
Szétszóródunk mint a pelyva,
vén Európa halld jajunk,
idegenek jönnek, mennek,
átjáró ház otthonunk.
Pénz lett az úr a szívekben,
kifosztották a hazát,
és azok kik ebből élnek,
nem hallják a panaszát.
Vagy tán hallják, de nem értik,
mért zúg megint a magyar,
szabadságot kaptak tőlünk,
ennél többet mért akar?
Szenvedések árán szerzett,
szabadságunk nem adjuk,
megőrizzük, és majd egyszer
fiainknak átadjuk.
___
05. Juhász
Magda: Marakodj ember
A kéklő ég, a nyárral odalett,
szélvész száguld a háztetők felett.
Mennyi dísz és mennyi pompa,
hullik most le az avarba.
Nézd, az esővel kivert föld alatt,
királyok és koldusok alszanak.
Köztük nagy már a békesség,
nincs vita, és nincs különbség.
Csak felettük dúl egyre még a harc,
akinek sok van, az többet akar.
Marakodj élő, az avar,
egyszer téged is betakar.
A kéklő ég, a nyárral odalett,
szélvész száguld a háztetők felett.
Mennyi dísz és mennyi pompa,
hullik most le az avarba.
Nézd, az esővel kivert föld alatt,
királyok és koldusok alszanak.
Köztük nagy már a békesség,
nincs vita, és nincs különbség.
Csak felettük dúl egyre még a harc,
akinek sok van, az többet akar.
Marakodj élő, az avar,
egyszer téged is betakar.
Budapest.2016.augusztus.22.
___
06.Juhász Magda: De jó lenne….
De jó lenne jónak lenni,
mindig, mindig csak szeretni,
lelkem szállna, mint a lepke,
olyan könnyű lenge lenne.
De jó lenne jónak lenni,
csak a szépet észrevenni,
nem félni, és nem remegni,
mindig, mindig csak szeretni.
De jó lenne jónak lenni,
a nagy Istent megkeresni,
a lábához kuporodni,
és az Igét befogadni.
De jó lenne… de nem lehet.
Farkasok közt nem élhet meg,
aki bárány, aki balga,
megrohanja azt a falka.
Megrohanják, leteperik,
mert a jót itt nem szeretik.
Lelkünk fáradt, szívünk remeg,
nincs közöttünk, aki szeret?
Gyilkosságok, fegyver, átok,
miért sújtja a világot?
Hisz’ szeretni könnyebb lenne,
lelkünk szállna, mint a lepke.
De jó lenne jónak lenni,
egymás kezét megkeresni,
és a gonoszt mindörökre
eltemetni, elfeledni.
De jó lenne jónak lenni…
___
07.Juhász
Magda: Mondj nekem egy mesét
Mondj nekem egy mesét arról ki egyszer elhagyott,
hogy bánatos szíved a fájdalomtól majdnem megfagyott,
majd kezdj el egy sokkal szebb mesét, melyben én vagyok veled,
mesélj a végtelenről, a felhőkről és arról, hogy fogod a kezem.
Mondj nekem mesét egy jobb világról, ahol a boldogság terem,
hogy ott soha nincs szenvedés, és őszinte minden szerelem,
hogy ott igaz minden szó és úgy csörgedez mint a patak,
mondd ezt a mesét akkor is, ha nem lesz sohase igaz.
Itt a földön annyi álnokság van, álarcban járnak az emberek
gonoszok gyötörnek egyre, és nem lehet hinni senkinek.
Mondj nekem egy mesét, hogy te jó vagy és nem ilyen,
a szerelem tiszta mámorában, fürdesd meg gyermeteg szívem.
Mondd ezt a mesét akkor is, ha nem lesz sohase igaz.
___
08.Juhász Magda: Őszi szerenád
Árad a szélben a bánat,
alszik a fán a dió,
koppan a zápor a sárban,
hallgat a mennyei szó.
Sárgul a fáknak a lombja,
készül az őszi uszály,
hajnali szél szerenádja
zúgja, hogy halni muszáj.
Budapest, 2019
Mondj nekem egy mesét arról ki egyszer elhagyott,
hogy bánatos szíved a fájdalomtól majdnem megfagyott,
majd kezdj el egy sokkal szebb mesét, melyben én vagyok veled,
mesélj a végtelenről, a felhőkről és arról, hogy fogod a kezem.
Mondj nekem mesét egy jobb világról, ahol a boldogság terem,
hogy ott soha nincs szenvedés, és őszinte minden szerelem,
hogy ott igaz minden szó és úgy csörgedez mint a patak,
mondd ezt a mesét akkor is, ha nem lesz sohase igaz.
Itt a földön annyi álnokság van, álarcban járnak az emberek
gonoszok gyötörnek egyre, és nem lehet hinni senkinek.
Mondj nekem egy mesét, hogy te jó vagy és nem ilyen,
a szerelem tiszta mámorában, fürdesd meg gyermeteg szívem.
Mondd ezt a mesét akkor is, ha nem lesz sohase igaz.
___
08.Juhász Magda: Őszi szerenád
Árad a szélben a bánat,
alszik a fán a dió,
koppan a zápor a sárban,
hallgat a mennyei szó.
Sárgul a fáknak a lombja,
készül az őszi uszály,
hajnali szél szerenádja
zúgja, hogy halni muszáj.
Budapest, 2019
********************
13. ŐSZI HANGULATBAN, APEVA SZENVEDÉLY
GANT
ELIZABET: AZ ŐSZ
VARÁZSLÁDIKÓJA Varázsládikóját
kinyitja a csodás ősz,Belőle dió,
gesztenye gurul szerteszét,S szívemet a
hála emeli az ég felé. Milyen
gyönyörűen búcsúzik a természet!Látod?
Elalszik a kis menyét és medvebocs,Napsugár egy
vékony, csupasz ágon táncot lejt,S az éj a
napból mindig egy kicsit eloroz.
Piroslik a
vadrózsa szépséges orcája,S a napfény
boldog múzsája lesz szemérmesen,Friss, új
szőlő kerül az ember puttonyába,Míg az esték
is egyre jobban hűvösödnek. Ha majd lehullik
minden színpompás falevél,A
varázsládikóban emlékét őrizzük,Nem kell
hozzá sok, csupán egyetlenegy szűk év,Hogy a
csodás őszt újra szívből köszönthessük. ___
GANT
ELIZABET: APEVA
SZENVEDÉLY Azősiszenvedélytüze izzikéletünk
során. ___
Aszürkeérzetet lecseréltemfényes
csodákra. ___
Azigaz, szeretőszívek
csendben válnak
egységgé. ___
Azelsőérzelmem a hála, mert
erőssé
tettél. *Kis lépésttehetünk,ha
szívünkbőlmegbocsájthatunk.
___
Az erősjellem isszeretetbenszületik
újjá. ___
Az emlékolyan, minta szárnyalólevélsusogás.___
Ajóságvégtelensora adjalétünk
értelmét. ___ Színtlehellelkembea művészet csodás
varázsa. ___
Fénylegyél, hol a hitmár
szétrebbent a
végtelenbe. ___
Hit,mentsvárszámomra,élni segítaz irodalom.
******************** 14. EMLÉKEZÉS
CSOMOR
HENRIETT : Honvágy szülőfalum után
Amig a
szülőfalumban, Hosszúhetényben laktunk, addig körül vettek a madarak, s a fák.
Házunk kisseb arborétum volt. Erdész nagyapám néha hazahozott a tarisznyájában
egy-egy fenyőt a földlabdájával együtt. Körül ültette házunkat fenyővel, annak
reményében, hogy valaki rajta kívül is értékeli majd.
Anyuék is
rengeteg fenyőt ültettek. Tényleg nem múlt el úgy nap, hogy ne érintsem meg
valamelyiket. Ha nyugtalan voltam, csak kitekintettem az ablakon, s a zöld
környezet láttán megnyugodtam kissé. Amikor Heténybe megyek, vagy csak
rágondolok, keserű dühöt érzek magamba, mert a falu nem tartott ott. Mintha
kitaszított volna bennünket. Annyira ott szerettünk volna maradni, hiszen oda
születtem, jobban ismerem a falut, mint a tenyerem. Ott vannak a halottaink is
eltemetve. Néha olyan kilátástalan ez a helyzet számomra. Én nem tudok csak úgy
elengedni valamit, vagy valakit, nekem az egy külön gyász. Nem tudok csak úgy
fittyet hányni 44 év paradicsomi életre. Itt még egy árva vadgalamb sincsen,
semhogy egy pimasz mátyás, amely rikoltozna néha. Olyan kegyetlen az élet,
nincs benne semmi jó.
___![](./index_files/Heni1.JPG)
Csomor Henriett
Úgy fél éve
Pécsre mentünk a falun át, az útról véletlen betévedt a szemem volt házunkra.
Szívem összeszorult, amikor nagyapám legszebb fenyője teljesen el volt
sárgulva. Az alatt a fenyő alatt vagyok nagyapával lefényképezve, ahogy a
karjában tart, szeméből áradt felém mély szeretete. Születésem utáni években ez
volt a legszebb fenyő udvarunkban, itt vagyok alatta babakocsiban
lefényképezve. Ezek az emlékek sorra belém ivódtak, ezért is olyan nehéz az
elszakadás.
Fájdalommal
teli honvágyam van még mindig, noha fodrászhoz visszajárunk a faluba.
Ott esett
meg a következő történet. Fodrászom kisfia izgatottan lépett a
fodrászhelyiségbe. Tenyerében egy kicsi vadgalambbal, amely valahogy aznap
kieshetett fészkéből, ami terebélyes fán volt a kerítésük előtt. Anyáját
kérdezgette, hogy tanítsa repülni a kis galambot, minél előbb szerette volna
anyja mellé visszajuttatni a madarat. Érdeklődéssel, s türelemmel figyelte az
izgatott kisfiú, hogy mit mesélünk neki. "Ez a galamb nagyon picike,
pelyhes a tolla, még nem tud repülni. Majd ha kinől az igazi tolla, akkor kezd
repülni tanulni! - mondtuk neki, de addig még sokat kell fejlődnie, és ennie
kukoricát, s búzát!" - mondtuk. Aztán az aranyos 7 év körüli kisgyerek,
megkérdezte, hogy megsimogatjuk-e. Körbejárt hármunkat, és türelmesen kivárta,
még végigsimogattuk. Más gyerek merő önzőségből nem engedte volna. Beni
nyugodt, s okos kisgyerek, miután kivitte a pelyhes kisgalambot, egy dobozba
helyezte, s rátette a kuka tetejére, mivel az volt legközelebb a fához, amin
Beni felfedezte a galambfészket.
Nem tudom mi
lett galamb sorsa, mert hazaindultunk, oda, ahol egy árva vadgerle sem turbékol
nekem.
2020.
augusztus 16.
MEGJELENT
CSOMOR HENRIETT E. KÖNYVE A
MAGYAR ELEKTRONIKUS KÖNYVTÁRBAN.
CSOMOR HENRIETT 15.-DIK E. KÖNYVE "ÖRÖK VÉGTELEN" CÍMMEL VERSVÁLOGATÁSA
ERRE A
LINKRE KATTINTVA TUDJÁTOK OLVASNI:
https://mek.oszk.hu/21100/21121/
NEM LÁTÓK
ÍGY OLVASHATJÁK.
https://mek.oszk.hu/21100/21121/21121.htm
Megköszönöm,
ha beleolvastok . Henka.
******************** 15. VERSRŐL
VERSRE …KORTÁRSAINKTÓL CSOMOR
HENRIETT: Naspolyafa Októbernek
közepén,amikor már
sárgulnaka falevelek
a fákon.Néha már köd
ereszkedik
le a tájra.Egy csillag
semfénylik az
égen,a holdnak
sugarais eltűnt a
ködfátyol mögé.Naspolyafán,
kertünkbenrajta van a
termése,még a hidegmeg nem
csípi.Akkor majd fonott
kosarambaleszedem, s
a meleg kályha
mellé teszem
puhulni.Zamatos és
édes a magos
barna gyümölcs.Én nagyon
szerettem,és te is
megszereted,ha egyszer
megkóstolod. 2020.
szeptember 03. ............................. Kovács
Tibor: Október
havában Itt van újra
az ősz, Eljött ismét, Az indián nyár, Nem törődve koronás-vírussal, Ő jön mert ideje van. Beköszöntöt
zimankós, Fázós estékkel, De még jön az Indián nyár. A természet
lágy ölén, Sétálva a virágzó mezőn, Csodájára járva a természetnek, Lépkednek Ifjak és Érettebbek, A lehulló avaron, kéz a kézbe simulva, Természet lágy ölén haladva Feléd, Virágzó mezőn sétálva kettecskén. 2020
Szeptember ............................... NAGY CSABA:Csak egy
csöndes délután Ülj le
mellém, s fogd meg a kezem! Hagyd, hogy benned merüljön el szemem. hallgasd, ahogy a csend rólunk mesél. A
mindennapok maró kínjai után, hadd, boruljon ránk néma talány. Nem kellenek a szavak, nagy tétovázás, csupán ez a csendes kézfogás.
Úgy maradj
mellettem, hogy észre ne vegyem, hogy mily gyorsan száll el ünnepem. Valóság volt? Lehet, álom csupán, hogy a miénk volt ez az egész délután. 2020.09.12 ___
Kettesben a
tükörrel Aki voltam,
oly messze már tőlem, s akivé válnék, az sincs közel. Olykor utolér, mellém lép, kézen fog s átölel. Biztatva suttogja: higgy, ne félj! Valahogy majd egymás mellett megleszünk, hiszen szívünk marad a régi, s ketten talán csak megőrizzük kivénhedt eszünk. 2020. 09.18 ...................................... REMÉNYI
TAMÁS :Élet a
tanyán Ballag az
öreg ember,vállát nem húzza leaz üres tarisznyája,inkább csak a hátátmelegíti.Koptatja bakancsáta dűlőút porában,sarkát az idő fogamár régen megette.Vékony nemez-kalapjaegy szál lúdtoll ékeskedika karimája feletti szalagban. A dűlőút
végén egyközépkorban építettapró kápolna állaz alig húsz méter magas,fűvel borított domb tetején.Naponta egyszer hét és nyolc között,reggelente odasétál imádkozni.Oda-vissza utankéntúgy másfél-két kilométer a táv.Egy nagy tanyán lakik.Egyedül él a három kutyájával.Néha vadászik őzre, nyúlra, madarakra.
Minden héten
kétszera faluból gépkocsin,a Hivatal, rendelés szerintkiszállítja a kért árucikkeket.Hetente egyszer kijár az orvos isegészségügyi ellenőrzésre.Ilyenkor, ha kell, gyógyszert is felír. Még
gazdálkodik az öregember.Tehenet, disznókat és sokféle baromfit tart.Szemes -és zöldtakarmányt,ezenkívül konyhakerti növényeket termel.Néha ebből-abból eladásra is jut.Ez kiegészíti a kis nyugdíját. A
hozzátartozói részben már elhunytak,a többiek külföldön élnek.Kapcsolatát a világgalmobiltelefonja, TV -és egy régi,még működő Sokol- rádió jelenti.Jó erővel és egészséggel rendelkezik.Megszokta és bírja, szereti a munkát.Életkorát akár le is tagadhatná:hetven-nyolcvan év körül lehet.A tanya rendelkezik villannyal,a vizet a kerekeskút adja.Télire a közeli saját kis erdőbiztosítja a tűzre valót. A közelben,
két-három kilométerremég egy tanya található.Időnként összejárnak a szomszéddalbeszélgetni, egy-két pohár bort meginni.Jól kijönnek egymással. Nem szokott
panaszkodni,az igénye szerint mindene meg van.Megszokta a magányt.Itt a tanyáján akarjaaz élete hátralévő részét is leélni. ___
Egy békés új Vidáman
poroszkál a langyos szellőA hőtől kiszárított rőt ugaron,Kék tengerből sötét felhő bújt elő,S égi fénynek Napja most kereket old. Egy
gömbvillám ül a lombozat fölött,Égből, tüzes gyűrűből lett pusztító.Üszkösödött rönk órákig füstölög:Újabb fát a természet feláldozott. Valóság és
álom néha egyezhet,Ember életében is előfordul:Van, aki a sokak álmát gyilkolja!Majd csak véget ér a vihar, béke lesz:Régi életből megszületik egy új...Bárányfelhők úsznak a kék ég alatt.
******************** 16. SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET 2020. SZEPTEMBER 10.
14. EMLÉKEZÉS
CSOMOR
HENRIETT : Honvágy szülőfalum után
Amig a szülőfalumban, Hosszúhetényben laktunk, addig körül vettek a madarak, s a fák. Házunk kisseb arborétum volt. Erdész nagyapám néha hazahozott a tarisznyájában egy-egy fenyőt a földlabdájával együtt. Körül ültette házunkat fenyővel, annak reményében, hogy valaki rajta kívül is értékeli majd.
Anyuék is rengeteg fenyőt ültettek. Tényleg nem múlt el úgy nap, hogy ne érintsem meg valamelyiket. Ha nyugtalan voltam, csak kitekintettem az ablakon, s a zöld környezet láttán megnyugodtam kissé. Amikor Heténybe megyek, vagy csak rágondolok, keserű dühöt érzek magamba, mert a falu nem tartott ott. Mintha kitaszított volna bennünket. Annyira ott szerettünk volna maradni, hiszen oda születtem, jobban ismerem a falut, mint a tenyerem. Ott vannak a halottaink is eltemetve. Néha olyan kilátástalan ez a helyzet számomra. Én nem tudok csak úgy elengedni valamit, vagy valakit, nekem az egy külön gyász. Nem tudok csak úgy fittyet hányni 44 év paradicsomi életre. Itt még egy árva vadgalamb sincsen, semhogy egy pimasz mátyás, amely rikoltozna néha. Olyan kegyetlen az élet, nincs benne semmi jó.
___
Csomor Henriett |
Úgy fél éve Pécsre mentünk a falun át, az útról véletlen betévedt a szemem volt házunkra. Szívem összeszorult, amikor nagyapám legszebb fenyője teljesen el volt sárgulva. Az alatt a fenyő alatt vagyok nagyapával lefényképezve, ahogy a karjában tart, szeméből áradt felém mély szeretete. Születésem utáni években ez volt a legszebb fenyő udvarunkban, itt vagyok alatta babakocsiban lefényképezve. Ezek az emlékek sorra belém ivódtak, ezért is olyan nehéz az elszakadás.
Fájdalommal teli honvágyam van még mindig, noha fodrászhoz visszajárunk a faluba.
Ott esett meg a következő történet. Fodrászom kisfia izgatottan lépett a fodrászhelyiségbe. Tenyerében egy kicsi vadgalambbal, amely valahogy aznap kieshetett fészkéből, ami terebélyes fán volt a kerítésük előtt. Anyáját kérdezgette, hogy tanítsa repülni a kis galambot, minél előbb szerette volna anyja mellé visszajuttatni a madarat. Érdeklődéssel, s türelemmel figyelte az izgatott kisfiú, hogy mit mesélünk neki. "Ez a galamb nagyon picike, pelyhes a tolla, még nem tud repülni. Majd ha kinől az igazi tolla, akkor kezd repülni tanulni! - mondtuk neki, de addig még sokat kell fejlődnie, és ennie kukoricát, s búzát!" - mondtuk. Aztán az aranyos 7 év körüli kisgyerek, megkérdezte, hogy megsimogatjuk-e. Körbejárt hármunkat, és türelmesen kivárta, még végigsimogattuk. Más gyerek merő önzőségből nem engedte volna. Beni nyugodt, s okos kisgyerek, miután kivitte a pelyhes kisgalambot, egy dobozba helyezte, s rátette a kuka tetejére, mivel az volt legközelebb a fához, amin Beni felfedezte a galambfészket.
Nem tudom mi lett galamb sorsa, mert hazaindultunk, oda, ahol egy árva vadgerle sem turbékol nekem.
2020. augusztus 16.
MAGYAR ELEKTRONIKUS KÖNYVTÁRBAN.
CSOMOR HENRIETT 15.-DIK E. KÖNYVE
CSOMOR HENRIETT 15.-DIK E. KÖNYVE
"ÖRÖK VÉGTELEN" CÍMMEL VERSVÁLOGATÁSA
ERRE A LINKRE KATTINTVA TUDJÁTOK OLVASNI:
https://mek.oszk.hu/21100/21121/
NEM LÁTÓK ÍGY OLVASHATJÁK.
https://mek.oszk.hu/21100/21121/21121.htm
Megköszönöm, ha beleolvastok . Henka.
ERRE A LINKRE KATTINTVA TUDJÁTOK OLVASNI:
https://mek.oszk.hu/21100/21121/
NEM LÁTÓK ÍGY OLVASHATJÁK.
https://mek.oszk.hu/21100/21121/21121.htm
Megköszönöm, ha beleolvastok . Henka.
********************
15. VERSRŐL
VERSRE …KORTÁRSAINKTÓL CSOMOR
HENRIETT: Naspolyafa Októbernek
közepén,amikor már
sárgulnaka falevelek
a fákon.Néha már köd
ereszkedik
le a tájra.Egy csillag
semfénylik az
égen,a holdnak
sugarais eltűnt a
ködfátyol mögé.Naspolyafán,
kertünkbenrajta van a
termése,még a hidegmeg nem
csípi.Akkor majd fonott
kosarambaleszedem, s
a meleg kályha
mellé teszem
puhulni.Zamatos és
édes a magos
barna gyümölcs.Én nagyon
szerettem,és te is
megszereted,ha egyszer
megkóstolod. 2020.
szeptember 03. ............................. Kovács
Tibor: Október
havában Itt van újra
az ősz, Eljött ismét, Az indián nyár, Nem törődve koronás-vírussal, Ő jön mert ideje van. Beköszöntöt
zimankós, Fázós estékkel, De még jön az Indián nyár. A természet
lágy ölén, Sétálva a virágzó mezőn, Csodájára járva a természetnek, Lépkednek Ifjak és Érettebbek, A lehulló avaron, kéz a kézbe simulva, Természet lágy ölén haladva Feléd, Virágzó mezőn sétálva kettecskén. 2020
Szeptember ............................... NAGY CSABA:Csak egy
csöndes délután Ülj le
mellém, s fogd meg a kezem! Hagyd, hogy benned merüljön el szemem. hallgasd, ahogy a csend rólunk mesél. A
mindennapok maró kínjai után, hadd, boruljon ránk néma talány. Nem kellenek a szavak, nagy tétovázás, csupán ez a csendes kézfogás.
Úgy maradj
mellettem, hogy észre ne vegyem, hogy mily gyorsan száll el ünnepem. Valóság volt? Lehet, álom csupán, hogy a miénk volt ez az egész délután. 2020.09.12 ___
Kettesben a
tükörrel Aki voltam,
oly messze már tőlem, s akivé válnék, az sincs közel. Olykor utolér, mellém lép, kézen fog s átölel. Biztatva suttogja: higgy, ne félj! Valahogy majd egymás mellett megleszünk, hiszen szívünk marad a régi, s ketten talán csak megőrizzük kivénhedt eszünk. 2020. 09.18 ...................................... REMÉNYI
TAMÁS :Élet a
tanyán Ballag az
öreg ember,vállát nem húzza leaz üres tarisznyája,inkább csak a hátátmelegíti.Koptatja bakancsáta dűlőút porában,sarkát az idő fogamár régen megette.Vékony nemez-kalapjaegy szál lúdtoll ékeskedika karimája feletti szalagban. A dűlőút
végén egyközépkorban építettapró kápolna állaz alig húsz méter magas,fűvel borított domb tetején.Naponta egyszer hét és nyolc között,reggelente odasétál imádkozni.Oda-vissza utankéntúgy másfél-két kilométer a táv.Egy nagy tanyán lakik.Egyedül él a három kutyájával.Néha vadászik őzre, nyúlra, madarakra.
Minden héten
kétszera faluból gépkocsin,a Hivatal, rendelés szerintkiszállítja a kért árucikkeket.Hetente egyszer kijár az orvos isegészségügyi ellenőrzésre.Ilyenkor, ha kell, gyógyszert is felír. Még
gazdálkodik az öregember.Tehenet, disznókat és sokféle baromfit tart.Szemes -és zöldtakarmányt,ezenkívül konyhakerti növényeket termel.Néha ebből-abból eladásra is jut.Ez kiegészíti a kis nyugdíját. A
hozzátartozói részben már elhunytak,a többiek külföldön élnek.Kapcsolatát a világgalmobiltelefonja, TV -és egy régi,még működő Sokol- rádió jelenti.Jó erővel és egészséggel rendelkezik.Megszokta és bírja, szereti a munkát.Életkorát akár le is tagadhatná:hetven-nyolcvan év körül lehet.A tanya rendelkezik villannyal,a vizet a kerekeskút adja.Télire a közeli saját kis erdőbiztosítja a tűzre valót. A közelben,
két-három kilométerremég egy tanya található.Időnként összejárnak a szomszéddalbeszélgetni, egy-két pohár bort meginni.Jól kijönnek egymással. Nem szokott
panaszkodni,az igénye szerint mindene meg van.Megszokta a magányt.Itt a tanyáján akarjaaz élete hátralévő részét is leélni. ___
Egy békés új Vidáman
poroszkál a langyos szellőA hőtől kiszárított rőt ugaron,Kék tengerből sötét felhő bújt elő,S égi fénynek Napja most kereket old. Egy
gömbvillám ül a lombozat fölött,Égből, tüzes gyűrűből lett pusztító.Üszkösödött rönk órákig füstölög:Újabb fát a természet feláldozott. Valóság és
álom néha egyezhet,Ember életében is előfordul:Van, aki a sokak álmát gyilkolja!Majd csak véget ér a vihar, béke lesz:Régi életből megszületik egy új...Bárányfelhők úsznak a kék ég alatt.
******************** 16. SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET 2020. SZEPTEMBER 10.
___
16. SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET 2020. SZEPTEMBER 10.
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL ÍRÁSAIBÓL(VERSCIKLUS HUSZONNÉGY TÉTELBEN)___
SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 01. (LÁTOMÁSOM - A SZEKSZÁRDI TANYAVILÁG) NAGY VENDEL:Életkép - Szüleimnek Hanyatlik a NapA KisbödőiÖreg domboldalonVöröslik fényeSárga löszfalakon.Átsejlik mégA zöld lugason.Utolsót pendülA fáradt kapa most,Kalapált élétőlHanyadt dől a gyom.Öcsém, s apámA hűs teraszon.Bíborbársony színeHamvaz a poháron.Fehér tanyafalonLefolyik az alkony.Termését koppantvaBölcsen bólogatAz öreg diófa.
Kötényébe AnyámSerényen kapkodja.S kosárba öntiA zörgő diót.A tájra ráborulA bársonyos homály,S emléküket takarjaA jótékony éjszaka. 2013.06.01Ma éjszakai álmom. ................................ A VERS HANGOS LINKJEELMONDJA NÉMETHNYIBA SÁNDOR2019. SZEPTEMBER 09. ....................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 02. NAGY VENDEL: Sárga löszfalak közt – szüret idején Sárga löszfalak köztKopog a dió,Őszi hangulatbanHordja a rigó. Zápor vájta útonCsúszik a kerék,Leláncolt tengellyelHordják a csömögét. Pincesorra érvénMerik a szemet,Hordóknak aljábólÖntik a levet. Morog a darálóBent a présházban,Locsolják tengelyét,Forog a kerék. Éhes vándorlegényVárja a sorát,Parti fák aljárólEszi a szilvát. Gazda, vándor, varjú,Mindenki szüretel,Csak abból lesz diófa,Mit madár ültet el. Megjegyzés: 2015. szeptember 10.A VERS HANGOS LINKJENagy Vendel Szüret idején című versét elmondja Várkonyi Judit 2019. SZEPTEMBER 11. ................................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 03. NAGY VENDEL: Szekszárdi szüret Szüretektől hangos a Bartina,Visszhangozza a Kisbödő,Gyermekzsivajtól lármás a dombtető.Tarkálló szőlőnPiroslik a levél,Létől duzzadt fürtbőlLomhán csurog a vér.Ujjával, mint üstdobos,Bádogon dobol a puttonyos.Tompán morog a daráló,Musttal locsolják tengelyétVidámabban lendül a kerék.Friss csömögét marcangolA henger a garaton.Meghal a szem, deÚj élet erjedTüzes szekszárdi bor.Vérszínben bugyog a kádról a mustCsillámlik benne a gyertya fénye.Csattog a prés ütemre,Lécei közt csordul a lé.Telik a csobolyó szaporán,Tőtiklőn zúdul le az új bor.Feszül az abrincs bilincse,Hordódongára rásimul.Mustgáz kluttyan a kotyogón,Magas a szám a fokolón.Tompán koppan a lopó az akonán,Bíborszínű az üvegpohár.Bársonyos íztől összefutSzánkban a nyál.Gőzölgő pörkölt illata száll.Foghíjas tanyasoron,A Kadarka utcánCefreszagot lehel aGaz nőtte pinceszáj.Régmúlt borok dicsőségérőlÁlmodik a must.A pince mélye szomjazóVendégre vár,Mámoros muslincákBódult dala száll. BORDAL A VERS HANGOS LINKJE:NAGY VENDEL SZEKSZÁRDI SZÜRET CÍMÜ VERSÉT ELMONDJA NÉMETH NYIBA SÁNDORSZEKSZÁRD, 2019. SZEPTEMBER 13..................................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 04. NAGY VENDEL: Bartinatánc Templom előtt zsibongvaGyűlik össze a nép.Sok színes szoknya,Tarka a kép.És jönnek a lányok, a szemrevalókSárközi lányok, asszonykoszorúk.S ropják a táncot, a fergetegestTalpuk alatt porzik az út.Pattog a ritmus, a víg zene szólBrummog a bőgő, pendül a húr.Koppan a csizma, toppan a lábPerdül a szoknya, nem adja alább.Messzire hallik a csujjogatóEltompítja a víg dudaszó.Párta helyett menyasszonykoszorúFélre a bánat, félre a bú.Táncra is perdül a sok ifjú párVidám a kedvük, tombol a nyár.Roppan a deszka, nem bírja sokáHangosan jajdul, nyomja sok láb.Énekszó csendül, ne búsulj tovább!Kadarka utcán, a pincesoron,Cefreszagot árasztA gaz nőtte pinceszáj,A pince szomjazó vendégre vár,Bíborszínű az üvegpohár,Mámoros muslincákDicső dala száll.Jóska bátyám nem sajnálja a borát,Megkínálja jó borivó barátját,Az Isten tartsa meg a szokását. BORDALNAGY VENDEL BARTINATÁNC CÍMŰ VERSÉT ELŐADJA A SZERZŐ. 5. VERS.. 2018. október 1 ................................ EZ A JÓ, MEGVÁGOTT VIDEÓ A NAGY VENDEL YOUTUBE-onSZEKSZÁRDI SZÜRETI FESZTIVÁL, SZERETET LÁNGJA MŰSORÁN , NAGY VENDEL VERSEIT ELMONDJA A SZERZŐ (2014.) ........................................ SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 05. NAGY VENDEL: MÉG AKARNI(ÉLETKÉP) Pincesorok árkánszáguld az idő,enyészet ellenküzd a jövendő.Még akarni,életben maradni,hangját hallatni,valahová tartozni,hasznosnak maradni.Téglák alól a fűóvatlan kitüremkedett,alattuk a gyökerekkusza táncot lejtenek.Szerény virág törekszikserényen a fény felé,nyúlánk nyakát nyújtogatva,érlelődik magva.Öreg gazda vaksi szemekapák között válogat,kiakarná kertjébenegyelni a sorokat.A régi vasa márfélig meddig elkopott,kérges öreg kezétőlkifényesedett a bot.olyant keresget,amely magától megy.Már nem bírja a munkát,gyalogszékre ül,s úgy vágja a kapát.Pendül a fáradt kapa most,kalapált élétől,hanyadt dől a gyom.Erőt merítverukkol előre,homlokát letörlikökénykék kendője.Demizson dugójátmikor kicsavarja,csapva kilöttyintiha víz van alatta.Hogyha nemes italérinti ajakát,szája fölött rést hagy,könnyebb lesz az ivás.Erős óbor ez itt,nem valami lőre,nem csígerrel köszönerre a szőlőre.Mikor harangoznakpillanatra megáll,keresztet vet reá,emeli kalapját.Ősei ereje,konok lelkülete,gazda makacsságaviszi még előre.Hogyha ő is kidől,fehérlik szemfedője,unokája visz kibort a temetőbe. A SZEKSZÁRDI TANYASORON... 2019. FEBRUÁR 06.Nagy Vendel Még akarni életkép című versét elmondja: egy gépies hang............................................. SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 06. NAGY VENDEL: SZURDIKOK MÉLYÉN Szurdikok mélyén,Löszfal meredélyénBodzák hűvösébőlCefreszagot árasztA gaz nőtte pincelyuk,Régmúlt tüzes borokDicsőségérőlálmodik az új must.A dűlőúton felszáll a por,fénylik a keréknyom,maga után csíkot von,kéklőn ragyogón,a kocsi csikorogvacsusszan a löszbabákon,mindenfelől árad a bor,a gazda lopóval az ajtóban áll,nyakában kökény a melleskötény,A pince mélyeSzomjazó vendégre vár,Bíbor színűAz üvegpohár,Mámoros muslincákMonoton dala száll. 2012. aug. 27. Megjegyzés. Ősi illatok a szekszárdi Kadarka utcán.BORDALNagy Vendel Szurdikok mélyén című versét elmondja Mátyás Rita....................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 07. NAGY VENDEL: A KANCSÓ KÖRBE JÁR A kancsó körbe jár,Üres már, a pohár,Bánatod messze száll,Igyál csak, és igyál. Fehér abrosz, vörös bor,Mindjárt rám kerül a sorNótát mondok, vidámat,Elkerül a búbánat. Bíbor színű pohárban,Borok igazsága van,A bajt fedje be a por,Felvidít minket a bor. A jó gazda nem sajnáljaA borát,Megkínálja jó borivóBarátját,Az Isten tartsa meg aszokását. S mi egymásra nézünkBorok gyöngyfátyolán át,énekelve mondjukBacchus imádságát. 2014. szept. 02. - Szüreti bordalNagy Vendel A kancsó körbe jár című versét elmondja Mátyás Rita................................ SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 08. NAGY VENDEL: A vincellér... A vincellérHa felül aLováraKivágtat aKisbödőiTanyár a.Ott látja aBéreseketHenyélniA csősz legénytA fa alattHeverni.Hej csőszlegényKihajtlak aHatárbólBéreseketElcsapom aTanyáról.Hagyd el gazdaNagy meleg voltDéltájbanMeghűsöltünkKicsinykét azÁrnyékban.Ezérthát mostNe legyél olyGoromba,Friss erővelIndulunk aDologra.Áldást mondunkPincehidegBorodra. 2012Megjegyzés: Csárdás............................................ NAGY VENDEL: A VINCELLÉR IGAZSÁGA(NÉPI BÖLCSELETEK ) Útból,kútból,senkit nem szabadkizárni. A tartós barátság titka,a pontos elszámolás,semmi más. Csak nyugalom,ez az élet nyitja,a hosszú élet ritka. A szőlő a hajlott derekat szereti,a gazda a bornak hódol,jön az idő a rosseb sarokból. 2019. január 10........................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 09. NAGY VENDEL:HÁTSÓ CÍMKÉRE Mindenképpen bor leszA mustból,Ha az erőt beleszorítjaA dongára feszülőHordó abrincsa. A szekszárdi dombvidékSugárzó melegét.Bíboros színét,Bársonyos ízétA Napfény tüzétTöltöttük bele,Ebbe az üvegbe. Jóska bátyámNem sajnáljaA borát,MegkínáljaJó borivóBarátját.Az IstenTartsa megA szokását. 2012.Megjegyzés: Hat éve elhunyt testvérem emlékére.NAGY VENDEL, HÁTSÓ CIMKÉRE CÍMÜ VERSÉT ELMONDJA, MÁTYÁS RITA................................ SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 10. NAGY VENDEL: CSORDUL A KADARKA Csordul a Kadarka,szálljon az ének,mindenki azt kapja,amit kiérdemlett. Folyik a tüzes bor,leöblíti a port,hordó abrincsávalszorítja a kort. Csorduljon hordók leve,és szálljon a dal vele,aztán legyen az,ahogy ő akarja. Öreg fák közt zsolozsmázó rongy ruhájú remete,csurgó hideg vizén él,barlangok bölcseletén. Nos hát valakinekel kell hintenieaz igazság felének a felét,sokszor már az is elég. Derekán a kötél,hármas csomójával,elűzi a rossz bajt,mindig kordában tart. Csorog a hegy vére,bíborszín lopóból,bölcsességet árasztmindenkor az óbor. Csurgásig töltjükezüstös kupánkat,köszöntjük vélecsodaszép Hazánkat. 2018. november 24........................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 11. NAGY VENDEL: Kadarka dicsérete Ideje van most a nemes italnak,hamarvást mutatja magát,vállára teríti bíborpalástját,fejedelmek, pápák maguknak hozatják,asztalukhoz invitálják,a szekszárdi Kadarkát.emeli fényét a mulatságnak,s rangját ivójának,a díszes társaságnak.koronája ül a bornak,kristálypohárra rásimul,felrémlik gyémántkorong csiszolta,míves alakja.gyöngykoszorú övezis hűsítő harmat.csillámlik bennea gyertya fénye,rávetül sugáraa becses üvegre.címkén büszkélkedika nemes nedű neve,elárulja nevét,annak, ki művelte.ez kerülhet hátsó címkére.....Mindenképpen bor lesza mustból,Ha az erőt beleszorítjaA dongára feszülőHordó abrincsa.koppan az akona.A szekszárdi dombvidékSugárzó melegét,Bíboros színét,Bársonyos ízét,A Napfény tüzétTöltöttük bele,Ebbe az üvegbe.a pince mélyeszomjazó vendégre vár,cefreszagot áraszta löszfalba vájt pinceszáj.mámoros muslincákbódult dala száll.egymásnak töltünkmi jó barátok,vidámabbnak látjuke cudar világot.Jóska bátyámnem sajnálja a borát,megkínáljajó borivó barátját,az Isten tartsa megezt a jó szokását. Megjegyzés: A SZEKSZÁRDI SZÜRET IDEJÉN - HÁTSÓ CÍMKÉRE2017. augusztus 30................................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 12. NAGY VENDEL: MIKOR MENTEM .. Mikor mentem a borospince feléMég az üvegek is sírtakUdvaromban bánatukbanAz ecetfák is kinyíltak. Nem vagyok én részeg csak borosNem keskeny az utca csak szorosNem tántorgom csak a lépést cifrázomEz nékem egy régi szokásom Cserepes a házunk tetejeCseréppel van a köcsögfa teleKirakták a fazekakat száradniMelléjük a gazdát ki józanodni. Piros téglával van cifrázva a járdaHa lenne babám nem volnék oly árvaNem járnék a sárban kopogós csizmábanHervadt őszi rózsák hullanak utánam Sötétedik jön az esti záporMessze hallik számról a fohászom.Hogyha egyszer leányeső esneÉnrám is hullhatna egy cseppje 2016. október 10.BORDAL................................ SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 13. NAGY VENDEL - Őszi MAGYAR színek… 1. Piros, fehér rózsa, Zöld, tövises szára. A világ összes népe, Járhat csodájára. 2.Zöld dinnye héja,Alatta fehér.Belül a pirosmí csodálatos. 3.Szőlő lombja zöld,Az abrosz fehér.Kancsóban a bor,ősi trikolor! 2019. október 01............................................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 14. NAGY VENDEL - AZÉRT BETEG (rímfelirat) (A TANYA FALÁRA ÍRVA...) Azért betegA Nagy Vendi,BúcsúztatvánAz Óévet,Vizet adtakInni neki,A bor hazájában,Saját tanyájában.Ha bort adtakVolna neki,Nem is ilyenDuna vizet,Mibe hal ésBéka vizelt,Ma is inna a Nagy Vendi.Bort hoz elő,Pince mélyről,Nem is vizet,Az a vendég,Aki fizet.Ki nem fizet,Igyék vizet,Hajnalán egySzép újévnekHázi gazdaNem sajnáljaA Kadárkát,Isten tartsaJó szokását.Éljen sokáA barátság. SZEXÁRD, 2018 új év hajnalán…____
„A szekszárdi bikavérorvosságnál többet éraki issza hóttig él!” 2012___ VARIÁCIÓK - RIGMUSOK Az én csizmámCsikorgós, csikorgós.Ingyen adtaa szatócs, a szatócs.azért adta ingyérta szatócs, a szatócs,mert a csizmámcsikorgós, csikorgós. Az én csizmám csikorog, csikorogA varga meg vigyorog vigyorogA varga azért vigyorog, vigyorog,Mert a csizmám csikorog csikorog. Az én ágyam nyikorog, nyikorogAz asztalos mosolyog, mosolyogAz asztalos azért mosolyog, mosolyog,Mert az ágyam nyikorog, nyikorog. Az én kocsim zireg -zörög,A lószerszám csireg-csörög.Nem hallom, hogy csireg-csörög,Mert a kocsim zireg-zörög. 2012___
Állj meg fiam,zörög a sárhányó.Mit mond?Állj meg fiam,zörög a sárhányó.Mit kiabál?Nem értem,mert zörög a sárhányó....... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 15. NAGY VENDEL dala: FRÖCCS - Pinceszeren, amikor már senki nem tudja a szöveget, de énekelni szeretne. - A Falu végén faragnak az ácsok...dallamára. Láttál-e már vízben buborékot?Láttál reggel vízben buborékot?Ha nem láttál vízben buborékot,Látsz majd este vízben buborékot.___ A változatosság jegyében, új variáció jön elő. Láttál-e már borban buborékot?Láttál reggel borban buborékot?Ha nem láttál borban buborékot,Látsz majd este borban buborékot. ___
SPRITCZER A szódavíz,az csak habzóvíz,de a babám,Ő Bor is.Ki a borba vizet tesz,más gaztettre is képes.Megöli apját, anyját,hogy részt vehessen azárvák vacsoráján. 2019. október 04...................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 16. NAGY VENDEL: MELYIK ÚTON... Melyik útonKéne haza menni?Mikor jöttem,Nemvolt itten ennyi.ElidőztemKicsinyt a tanyában,Este feléKialudta lámpa. DűlőútonJöttem a tanyára,BelenéztemKissé a pohárbaEsteledveElfogott a honvágy,ElindulnékHazafelé hozzád. Melyik útonKéne elindulni,ValahogyanHaza kéne jutni.A sarkcsillagVisz az éjszakába,Pislákol aHalvány Hold sugára. Fény dereng aFalu határában,ValaholVilágit egy lámpa.Utat mutatBabám ablakába.JózanítóHűvös éjszakába. 2014. szeptember 30.Andalgó..Nagy Vendel Melyik úton című versét elmondja Mátyás Rita............................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 17. NAGY VENDEL: MÁRTON NAPJÁN Márton napi vigalomLiba van az asztalon.Márton bátyám siratja,Torkát borral locsolja.Márton bátyámOlyan legényFeszül hasánA melles kötényFénylő bársonyAz ülepén Pohár bor, kötény,Cájg nadrágmindenik erőt ád… Márton napjánLibát eszikKóstolgatja új borátMegkínálja jó borivóBarátjátAz Isten tartsa meg aSzokását. Gondolataiba mélyedvenevén elmélkedvemaga előtt látjaa római katonát,Védi a kolóniát,ki a koldusnakalamizsnát áds kettévágva köpönyegétfelruházza a mezítelentmeztelen voltam s felruháztál Jézust követvénez a hitvallása püspökség nehézkes bajaitól tartvaólban bújik ela hívságtól félve.libák árultak elhangos harsogássalalárendelted életeda hithű világnaks egyházának.utánad loholezerhétszáz éved,a hit , s a remény. a masinán fől mára nyakleves, s a ludaskása,punya sül a remben,Libasült illata árad a légben,asztalon áll a jóféle kadárkavidám vendégre várva.fehér abrosz, vörösbormindjárt rám kerül a sor.csak egy liter kadárka kellhogy az ember ne törődjön semmivel 2016.11.11........................ SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 18. Nagy Vendel: Aki szeszt iszik..(Szilveszteri kesergő rigmusok.) aki szeszt iszik,az ördögök a pokolra viszik.aki nem iszik,őt meg utána viszik. aki sok bort iszikhamarosan meghal,májnagyobbodásban.aki nem iszik ,ő is,májzsugorban.akkor miért nem iszol?ha játsszák a himnuszthaptákba állok éjfélkorvárom olyankor,hátha valaki megcsókol.pezsgő pukkan kint a hóbanéjfélt ütnek a toronybana harangok.még jó hogy mást nem. ekkor még nincs nagy baj,csak holnapra jön a macskajaj aki szódavizet iszikmás gaztettre is képesde van ami felvidít,a szódavíz csak szódavíz,a szobalány az boris..hatvan év után márnem tagadok meg magamtól semmit.ha lefekszem, nyugtalanul alszom,akár a bohémek,eszembe jut mit kéne még tenni,s felkelek az ágyból kissé megpihenni.gondolatimba néha belerévedek,holnapra új évre ébredek.nincs a nap alattsemmiféle új,csak annyit mondhatok,boldogulj.... 2018.12.31. A VERS HANGOS LINKJE..................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 19. NAGY VENDEL: Az út szélén dülöngél a jegenyefa(Jóska bátyám nótája) Az út szélénDülöngél ajegenyefa,Én is csak úgyImbolyogvajárok rajta.Elverte azőszi záporAz út porát,MegkóstoltukJóska bátyámKisbödőikadárkáját. Jóska bátyámNem sajnáljaA borát.Megkínáljajó borivóhü barátját.Meg csapol ŐMinden hordót,Megkóstolta Minden ó bort,haragszik hamegkoppantodhordójánaka dongáját,Utána megvisszaütiAz akonát.Az Isten tartsa megA jó szokását.Viruljon ki orránpiros borvirág,hallgassa sokáigmuslincák dalát,borászok köréneklegszebbik madarát. 2019, október 10.BORDAL ......................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 20. NAGY VENDEL : A KELLEMESEN ALKOHOLIZÁLÓ GYEREK DALA A boros gyerekSosem kesereg,Ott a keze,Nagy a fejeFogja eleget. Lesi a postást,Hozza a nyugdíját?ÖrömébenSzétrúgja aKocsma oldalát. Mindig másról beszél,leplezve zavarát,hogyha a csaposkéri a bor árát. 2019. október 14.Megjegyzés: Humoros bordal.................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 21. NAGY VENDEL: HA KIMEGYEK A TANYÁRA Ha kimegyekA tanyáraRánézek egyDiófára. ÖregapámDiófája.Én vagyok azUnokája Eszembe jutrégmúlt fénye,elhervasztottdicsősége. Vastag törzse,Vastag ága.Elbír-e márValahára? Jó a fájaJó diója.Elég lesz egyKoporsóra. Pince mélyebú oltója,csapra vervebölcs hordója. Zöld kancsóbanvörös ó borfelejtetiminden bajom. Nagy fa alattasztal maraszt,kiürítema poharat. Gyorsan múlóvélt fájdalom,messzire szállvidám dalom . Eszembe jutvársz rám nagyon,Rád gondolokkisangyalom. 2012.Megjegyzés: Hallgató........ SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 22. NAGY VENDEL: JÁNOSÁLDÁS Búcsúzóul koccintsunk pohártÍgy szüret után,Kedves egészségetekre.Köszönjük, hogy eljöttetek,sokat segítettetek,Isten Veletek,Legyetek szépek, és kövérek,És egészségesekMáskor is jöhettek,Ha jöttök lesztek,Ha hoztok esztek.Igyatok, egyetek,minket is szeressetek,Semmit nem ígérhetek.Jót ne halljunk felőletek,ha messzire mentek,Mert a jó mindig gyanús.Örömmel elviseljük,Ha nektek semMinden sikerül. Legyetek bátranjobbak mint az átlag,jövőre is várlakszívvel titeket,egy demizson bortazért még vigyetek.Otthon se igyatoksohasem vizet. 2012.................................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 23. NAGY VENDEL: Jégtörő Mátyás Indultunk a tanyáraBorozni serényen,E jeles napon italozniTükörjégen. Siet Mátyás isJeget törni,Nincs még berúgva,Nézzék meg egy óra múlva. Mátyás bátyámszáját tátvánNem sajnáljaA borát,MegkínáljaJó borivóBarátját,Az Isten tartsa megA szokását. Mátyás bátyámkínálgatja új borát,melléje borkorcsolyát,töpörtyűs pogácsát,s hogy leplezze zavarát,zsebre vágta,elővette párszorprésháza pincekulcsát. 2019. október 30.BORDAL....................... SZEKSZÁRDI VERSSZÜRET - 24. NAGY VENDEL: RÁTALÁLTAM AZ ÚTRA(dal) Rátaláltam az útra,ami haza vezet,szép emlékek hívnak,hogy újra otthon legyek. Mikor reggel jöttem,nem volt itten ennyi,leülök egy kőre,kissé megpihenni. Három út van előttem,negyedikre lépek,fejtetőre állnakdélibábos képek. Pince mélyén ittunkBíborszín borokat,Mámoros muslincákDanoltak balokat. Fehér borok ízeelűzte a borút,pezsgő gyöngysor vet ráaranyos koszorút. Elfáradt az óév,messze lemaradt,a fürge új esztendő ,előre szaladt.
2019. január 25. ******************** 17. PRÓZAVERSEK
PESA ANNA
MÁRIA: Változás -
Hangulataim.
Debrecenben
élünk több hónapja
Emlékek
törnek rám sóhajtva.
Tudtam nem
lesz könnyű újra kezdeni
Hogy fogom
magam ismét meglelni?
Minden nap segít két barát engem,
Telefonon
tartják a lelket bennem.
Meg is
látogattak engem nemrég,
Igen csak
sok zsebkendőre volt szükség.
Gyerekeim is felhívnak sűrűn,
Szívemben a
bánat ilyenkor, enyhül.
Habival már
sok helyet felfedeztünk,
Az itteni
látássérültek klubján is részt vettünk.
Újra kezdek már magamhoz térni,
Új
emberekkel ismerkedni, beszélni
Nagyon szép
tiszta, Debrecen városa,
Nyugodt,
csendes, a gond kevés a kukája.
Kisunokám is itt van már egy ideje,
Lelkünk, a
lakás is vidámsággal van tele.
A kutyák is
szeretik, sokat játszik velük,
Papával az
erdőre, sétálni, fagyizni megyünk.
Az idő, és anyagi helyzetünk sajnos nem engedi,
A megújult
strandot a kisunokám nem élvezheti.
Nincs
munkám, még nem jöttünk igazán helyre,
De azért
mindent megteszünk, hogy magát jól érezze.
Nincs is baj ezzel, hisz a képek árulkodnak,
Dorkánk
boldog, jövőre a dolgok jobban alakulnak.
Dóráért
jöttek a fiamék, velük is kis időt töltöttünk,
Szomorú a
búcsú, de vigasz, hogy neten beszélünk sűrűn.
Következő héten jön az ünnep, s a lányomék,
Újabb két
nap boldogság, örömömben táncolnék
Jó a
találkozás, csak úgy folynak belőlünk a mondatok,Kirándulás,
erdőt járás, nézelődés, jól sikerült programok.
Haza mentek Ők is, magunkra maradtunk,
Össze kell
állítani, magamnak elfoglaltságot
Nincs kivel
játsszon, pedig én mindent megteszek.
Sajnálom szegényt, bele sajdul a szívem,
Nincs a
városban futtató, a park meg messze van.
Fiatal
kutyák sincsenek, kik a Habihoz valók
Így
sétálunk, délután Janival leszünk kirándulók.
Munka mindig
nincs, csak a remény marad
Elkezdődött
az iskola, a vírus, tán otthon marad.
A versem ezen részét be is fejezem
Ha érdekel,
majd olvasd tovább az életem.
___
___
___
___
17. PRÓZAVERSEK
PESA ANNA
MÁRIA: Változás -
Hangulataim.
Debrecenben
élünk több hónapja
Emlékek
törnek rám sóhajtva.
Tudtam nem
lesz könnyű újra kezdeni
Hogy fogom
magam ismét meglelni?
Minden nap segít két barát engem,
Telefonon
tartják a lelket bennem.
Meg is
látogattak engem nemrég,
Igen csak
sok zsebkendőre volt szükség.
Gyerekeim is felhívnak sűrűn,
Szívemben a
bánat ilyenkor, enyhül.
Habival már
sok helyet felfedeztünk,
Az itteni
látássérültek klubján is részt vettünk.
Újra kezdek már magamhoz térni,
Új
emberekkel ismerkedni, beszélni
Nagyon szép
tiszta, Debrecen városa,
Nyugodt,
csendes, a gond kevés a kukája.
Kisunokám is itt van már egy ideje,
Lelkünk, a
lakás is vidámsággal van tele.
A kutyák is
szeretik, sokat játszik velük,
Papával az
erdőre, sétálni, fagyizni megyünk.
Az idő, és anyagi helyzetünk sajnos nem engedi,
A megújult
strandot a kisunokám nem élvezheti.
Nincs
munkám, még nem jöttünk igazán helyre,
De azért
mindent megteszünk, hogy magát jól érezze.
Nincs is baj ezzel, hisz a képek árulkodnak,
Dorkánk
boldog, jövőre a dolgok jobban alakulnak.
Dóráért
jöttek a fiamék, velük is kis időt töltöttünk,
Szomorú a
búcsú, de vigasz, hogy neten beszélünk sűrűn.
Következő héten jön az ünnep, s a lányomék,
Újabb két
nap boldogság, örömömben táncolnék
Jó a
találkozás, csak úgy folynak belőlünk a mondatok,Kirándulás,
erdőt járás, nézelődés, jól sikerült programok.
Haza mentek Ők is, magunkra maradtunk,
Össze kell
állítani, magamnak elfoglaltságot
Nincs kivel
játsszon, pedig én mindent megteszek.
Sajnálom szegényt, bele sajdul a szívem,
Nincs a
városban futtató, a park meg messze van.
Fiatal
kutyák sincsenek, kik a Habihoz valók
Így
sétálunk, délután Janival leszünk kirándulók.
Munka mindig
nincs, csak a remény marad
Elkezdődött
az iskola, a vírus, tán otthon marad.
A versem ezen részét be is fejezem
Ha érdekel,
majd olvasd tovább az életem.
![](./index_files/Pesa Anna Mária.jpg)
Emlékek törnek rám sóhajtva.
Tudtam nem lesz könnyű újra kezdeni
Hogy fogom magam ismét meglelni?
Minden nap segít két barát engem,
Telefonon tartják a lelket bennem.
Meg is látogattak engem nemrég,
Igen csak sok zsebkendőre volt szükség.
Gyerekeim is felhívnak sűrűn,
Szívemben a bánat ilyenkor, enyhül.
Habival már sok helyet felfedeztünk,
Az itteni látássérültek klubján is részt vettünk.
Újra kezdek már magamhoz térni,
Új emberekkel ismerkedni, beszélni
Nagyon szép tiszta, Debrecen városa,
Nyugodt, csendes, a gond kevés a kukája.
Kisunokám is itt van már egy ideje,
Lelkünk, a lakás is vidámsággal van tele.
A kutyák is szeretik, sokat játszik velük,
Papával az erdőre, sétálni, fagyizni megyünk.
Az idő, és anyagi helyzetünk sajnos nem engedi,
A megújult strandot a kisunokám nem élvezheti.
Nincs munkám, még nem jöttünk igazán helyre,
De azért mindent megteszünk, hogy magát jól érezze.
Nincs is baj ezzel, hisz a képek árulkodnak,
Dorkánk boldog, jövőre a dolgok jobban alakulnak.
Dóráért jöttek a fiamék, velük is kis időt töltöttünk,
Szomorú a búcsú, de vigasz, hogy neten beszélünk sűrűn.
Következő héten jön az ünnep, s a lányomék,
Újabb két nap boldogság, örömömben táncolnék
Jó a találkozás, csak úgy folynak belőlünk a mondatok,
Haza mentek Ők is, magunkra maradtunk,
Össze kell állítani, magamnak elfoglaltságot
Nincs kivel játsszon, pedig én mindent megteszek.
Sajnálom szegényt, bele sajdul a szívem,
Nincs a városban futtató, a park meg messze van.
Fiatal kutyák sincsenek, kik a Habihoz valók
Így sétálunk, délután Janival leszünk kirándulók.
Elkezdődött az iskola, a vírus, tán otthon marad.
A versem ezen részét be is fejezem
Ha érdekel, majd olvasd tovább az életem.
2020.09.07.
********************
18. TERMÉSZETGYÓGYÁSZAT
SOPONYAI
MIHÁLY ROVATA: ŐSZI
FELKÉSZÜLÉS
Jól
készüljünk fel őszre természetes szerekkel.
A huzatos szél, az alacsony hőmérséklet és a nedves időjárási viszonyok sok
embernél váltanak ki ősszel különféle betegségeket. Ha ezeket szeretnénk
megelőzni, megfelelően fel kell rá készülnünk. Természetes szerekkel pozitívan
befolyásolhatjuk a szervezetet, és így egészségesen vészelhetjük át az őszt.
Lépjünk fel az őszi betegségek ellen!
A kinti hőmérséklet változása nemritkán az ellenállóképesség gyengülését vonja
maga után. Az immunrendszer erősítésére folyamodhatunk természetes
hatóanyagokhoz. A fagyöngy, a szibériai ginszeng, a tuja és a kasvirág például
azon növényekhez tartoznak, amelyek a védekezőerőt támogatják.![](./index_files/Soponyai Mihály.jpg)
Soponyai Mihály
A patikákban kaphatók termékek ezekkel a növényi hatóanyagokkal. Teaként
elkészítve ízletes italt eredményeznek, amelyet naponta többször is magunkhoz
vehetünk. A hagyományos kínai gyógyászatból származik a csüdfűtea. Az ebben
lévő szelén, kalcium és vas kombinációja támogatja az immunrendszert, és
biztosítja a jó közérzetet. Általánosságban számos bázikus gyógynövénytea nyújt
optimális védelmet a fertőzésektől.
A fertőzéses betegségekkel szemben sikeres lehet a megelőzés a reishi gombával
is. A speciális cukormolekulák trenírozzák a szervezet saját védelmi
rendszerét, és megakadályozzák a baktériumok és vírusok elterjedését.
Az ép immunrendszer számára nélkülözhetetlenek a vitaminok. Különösen a
C-vitamin hat a fehérvérsejtekre, amelyek egy fertőzés esetén a baktériumok
elpusztításáról gondoskodnak. A C-vitamin hatással van a fehérvérsejtek
aktivitására, így azok hatékonyabban dolgoznak.
A repedezett bőr és a bőrirritációk gyakori következményei a hideg szélnek és a
száraz fűtési levegőnek. Az Aloe verából készült termékek a bőrt rugalmasan
tartják, védik a kiszáradástól, és ellátják értékes anyagokkal.
Ahhoz, hogy felkészüljünk a hideg időre, a házi patikának tartalmaznia kell a
legfontosabb természetes orvosságokat. Ide tartoznak a bőrregeneráló krémek,
például Aloe verából, amely a bőrt védik az időjárási viszontagságoktól.
A C-vitamin-készítmények, a magnézium, a cink és az ásványi anyagokkal és
nyomelemekkel készült termékek gondoskodnak arról, hogy a megfázások és azok
kísérőjelenségei gyorsan lecsengjenek.
A mentol tartalmú gyógy- készítmények segítik a jobb légzést, és ráadásul
támogatják a keringést is. A China olaj például hasznos segítő a megfázásos
tünetek ellen; mint a fejfájás vagy az eldugult orr leküzdésében.
Húgyúti fertőzések esetére tartsunk otthon szárított gyógynövényeket. A vörös
áfonya ugyanúgy enyhíti a fájdalmat és lerövidíti a gyógyulási időt, mint a
hársfavirág.
Láznál és hidegrázásnál nem hiányozhatnak a kék sisakvirágból és a
nadragulyából készült természetes szerek sem.
![](./index_files/Soponyai Mihály.jpg)
********************
19.
VÉLEMÉNYEM SZERINT - OLVASÓINK ÍRTÁK
Kedves
Vendi!Köszönöm a
versedet. Szép, jó verseket írsz és örömmel vettem tudomásul, hogy Istenhittel.
Nem tudunk elbújni a gonosz elől és ne is akarj, mert a gonosz nem győzhet
felettünk. Mégse értem teljesen a versedet. Milyen dolgok bántanak ennyire?
Szégyened oltára? Mit kell szégyellened? Mindenkinek vannak kisebb, nagyobb
titka, de talán nem lehet a tied olyan rémes. Szomorúan írsz...érzem nehéz
lehet neked a megbocsátás, hátadon cipeled a sértettségeket. Le kell raknunk
mert agyon nyom minket.Kedves Vendi! Talán mindez csak képzelgés a részedről, valami túlérzékenység.
Én nem tudlak megváltani, csak az Úr, de együtt érzek veled. Szeretettel:
Magda Nagy Vendel <nagy.vendi54@gmail.com> ezt írta (időpont: 2020. aug. 30.,
V, 10:41): SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL: ÉLETÉRZÉS Éreztem már többször,megváltozott életem,át kell értékelnem kényszerképzetem.Nem jár már követség,megszűnt a véd és dacszövetség. Nem láttam,
de éreztem, sejtettem mint vad a vihart,megakartál ütni,pisztolyodat gyilkoskéntszívemre sütni,indulattól hevülve,szeretet parazsától messzire kerülve,gyávaság lehűthet, kezed lecsünghet, hátamból a kést kihúzni nem lehet,nem menekülhetsz,sohasem üdvözülhetsz.Gondoltam naivan, hogy ha vezekelünk,teljes búcsút nyerünk. Éreztem
életem halványuló fényét,nehezen ébredő új életem létét.S ha jogosnak vélt sérelmem nem tudom levetni,nem jön az álom,nem segít feledni,nem segíthet senki,felülök az ágyban kissé megpihenni, ahol az ige hat,s mindent töröl az agy. Gondolnám
tán , elbújhatnék,élhetnék hegyek ormán,hegyi patakok vizenyős barlangján,magányos remeteként,hol elbújhatnék szégyenem oltára alá,s derekamon a kötél mindvégig kordában tart,hármas csomójával. Ehetném fák
kérgét,alóluk gombák kalapját,óvakodva mérgük hatalmát,mézes gyümölcsét, bokrok kökényét,vadkörtét, almát, szilvák kékjét,méheknek mézét,munkájuk bérét,kopogó diónak pirosló belét,felvehetném állatok levetett bundáját,testük melegéneknagyszerű ruháját.Nem bonyolult ez a lét,akár egy egyszerű fa ék. Mindezt vállalnám,
hogy ne lássam márbántó embereknek önző sivárságát, örökre takarnám Föld barna palástját. Ihatnám
rohanó hegyi csobogók kéklőn habzó vizét,áldanám a Remete, s Haramia forrás nevét, kimosná belőlem erjedő gyümölcsök agypusztító nedvét,és tisztulna a gondolat.Soha nem feledném hegyek belsejének kioldott ízét,langymeleg éjszakák hajnali hűvösét,fára kúszó nappalok fénylő melegségét,domboldalon sírhalom csendes ürességét,hívón befogadóbársony szelídségét,reményelt nyugalom örök békességét,mélységes oltalmaörökös otthonom. 2020. augusztus 16. ..................................... Szia Vendi
nagyon tetszett a vers, én is fölidéztem édesapád alakját, máig emlékszem
arcára alakjára, mosolyára, Isten nyugtassa! Feladó: Nagy
Vendel <nagy.vendi54@gmail.com>Dátum: 2020 augusztus 23 16:15:48Tárgy: KÍVÁNCSIAKCímzett: Csötönyi Ágnes
SZEGZÁRDI NAGY VENDEL:EMLÉKKÉP
ÉDESAPÁM HAZATÉRÉSÉRŐL, 1947. NYARÁN. Kíváncsian felém óvakodikaztán felismerve elém siet,kicsiny falum, mikor közelítem,na hiszen, hacsak ő egyedül nem? Házak ablakai kitárulnak,előttem, mint bősz kutató szemek,apró zsaluik lengeti a szél,sötét vastáblák, óvva takarják,asszonynépek sóvárgó alakját,kíváncsian lesik függöny megett, ki az, ki a múltból visszaérkezett? Hazahurcolt a füstölgő vonat,senki nem várt az állomáson már,az idő is tovanyargalt régen,hamar felejt mindent a szégyen,csontváz csupán ki nyalka legény volt,cifra bakon ostora pattogott,parancs szavára hagyta el a hont,nadrágján, lelkén fekete a folt,katona zubbonyán medál kocog,elnyűtt bakancsán táborok pora,kendőjével sután lecsapkodja,nyűtt iszákjában, katonakonzerv,anyja kukoricát kapálni ment,ott éri a hír, megjött a fia,senki nem várta már, óh borzalom,halál ellen mégis van oltalom? Elejbe csupán a kutya lohol,ismerni véli, ösztön vezérli,ergye Setét nézd, Isten kit hozott? Kelepel a gólya, kémény tetején,eresz alatt cikáznak a fecskék,szüretre várnak hűsen a pincék,zord idők után, béke idején,helyre állt a rend, félőn vélhetnék,megszűnt a káosz, múlnak a gondok,kemencék mélyén kisült a kenyér. 2020.
AUGUSZTUS 20.ÉDESAPÁM MOST LENNE SZÁZKETTŐ ÉVES, HA ÉLNE................................ REAGÁLÁSOK
A KÍVÁNCSIAK CÍMÜ VERSHEZ. B...yL...o2020.
szeptember 7. 16:21Ó de sokan
vannak így ebben a kis hazában, akiknél így várják a híreket férjekről,
fiakról. És milyen sokan hiába várnak. Gyönyörű versben írtad meg a történelmet. Gratulálok: László---Leslie20162020.
szeptember 7. 04:57Szívvel
olvastam versed. László ---5206162020.
szeptember 6. 20:23Csodálatos
megható alkotásodat nagyon nagy szívvel olvastam. Párás szemmel gratulálok
versedhez. Sándor---feri572020.
szeptember 6. 20:01Megható,
szomorú nagyon szép emlékezésversed 2. nagy szívvel olvastam: Feri--- 41anna2020.
szeptember 6. 19:53? 1.
Istenem! Megható szép és szomorú történetet írtál kedves Vendi. Melinda--- A 1009. MAGAZIN KÉPEINEK LEÍRÁSA LÁTÁSSÉRÜLTEK
SZÁMÁRA 1 Lectori
Salutem: Nagy Vendel szelíd mosolyával áll a könyvespolca előtt, kék pólóban
szemén szemüveg.---2. MESÉK
VILÁGA KELEMEN
GYÖRGYNÉ EDIT : Este, kicsit más minden.Edit
montázsképe kék háttérben. Edit mosolyog, fekete vállig érő haja van.Meséje
végén, kék lepkét néz egy barna hajú tündér.--- 3. VERSEK
A NAGYVILÁGBÓL - KORTÁRS SZERZŐKTŐL Gant
Elizabet: hosszú vörös hajú, mosolygós. Kék virágos blúzban van. Csomor
Henriett fekete haja vállig ér, fehér alapon kék mintás hosszú ujjú blúz van
rajta.Vendi szőke
hajú, szemüveges, bordó zakójában, átható érzéssel kedvesen szavalja gyönyörű
verseit a színpadon.Stolmár
Barbara mosolygós, szürke blúz van rajta.Bognár Papp
Irén kék kardigán van rajta, mosolygósan áll, egy pirosan virágzó bokor
elött. Tóth Enikő:
Enikő hosszú szőke hajú mosolygós lila pántos ruhában van.--- 4. ELISMERŐ
SZAVAK FONTOSSÁGA ÁRVAY MÁRIA
SOROZATA : DICSÉRET SZÉP SZÓ, HA KIMONDJÁK ÚGY JÓ„Úgy
szeretném meghálálni!...”Mit is? Sok
mindenért adhatunk hálát, lássuk csak!ÁRVAY MÁRIA:
Marika rövid barna hajú. Egy szürke bordós kőoszlopnak támaszkodik.--- 5. FANTÁZIA
REGÉNY Samu Ágnes:
Ősi erők és az újjászületett testvériség (2018 - 6. fejezet - 1. rész)Dragon
meséjeSAMU ÁGNES:
Ágnes egy kőkerítés mögött guggol barna hajú szemüveges farmert s fekete trikót
visel, távolban erdő látható.---6.
VERSVÁLOGATÁS KLEMENT BURZA MÁRIA, ÉS I. P.
STEVE ÍRÁSAIBÓLKlement
Burza Mária áll egy zöld levelű fa mellett, haja ősz, fekete szemű, kék hosszú
ujjú blúzt visel.I.P.Steve.
ősz hajú, barna szemű szemüveges.fekete ingben van, oda van a kép bal alsó sarkába írva fekete
betűkkel I.P.STEVE---7. Angyali
találkozások VÉGHELYI
PÉTERNÉ: Útlevél a MennyországbaVéghelyi
Péterné guggol térdén könyököl. mindkét kézfeje álla alatt van. kendő takarja
fekete haját, fehér blúz van rajta mosolyog.Novellája végén két kis angyal látható.--- 8. HAZAI
TÁJAKRÓL - SZEGZÁRDI NAGY VENDEL LEGÚJABB ÍRÁSAI Vendi szőke
hajú, szemüveges, bordó zakójában, átható érzéssel kedvesen szavalja gyönyörű
verseit a színpadon.--- 9. FANTÁZIA
REGÉNYSOROZAT KISS ANIKÓ,
ÉS KISS ERIKA : AZ ELÁTKOZOTT HABÓ (9. fejezet. 2.rész)A
Fekete-erdő teremtményeiAnikó és
Erika: mindketten fekete hosszú hajúak, mosolygósak fekete szeműek, egyikük
szemüveges. lila ruhában vannak.--- 11.
ÉLETTÖRTÉNETEIM VÉGHELYI
JÓZSEF : A digitális ShakespeareJózsi bácsi
kék rövid ujjú ingben s fehér kalap van rajta. komoly tekintetű. ---12.BEMUTATJUK
- SZABÓ GITTA ÍRÁSAIT FEKETE
GYÉMÁNTOM DALAGitta barna
hajú, fekete szemű, mosolygós.Verse alatt
festménye látható: egy nő szeretett fekete macskáját tartja ölében.--- 13.
EGYPERCES TÖRTÉNETEK ÁBRAHÁMNÉ
ÁGNES : Esetek Kittyke életébőlÁbrahámné
Ági írta magáról: Ági az
örökmosolyával ül kerekesszékében. Idős, kendőzetlen arcán nehéz sors nyomai.
Szerinte nem eléggé - őszülő barna haja nincs fodrászolva. Fekete
alapon fehér pöttyös zokni és ugyanilyen hosszúnadrág, narancs - és kék színű
bő hosszú tunika, lila pamut kabátka van rajta. Kék szeme kedves lényt ígér...
) ---14. KALAND
AZ ESŐBEN CSOMOR
HENRIETT : júliusi kiadós esőCsomor Henriett fekete haja vállig ér, fehér alapon zöld rövid ujjú blúz van
rajta. ---15. VERSRŐL
VERSRE – KORTÁRSAINKTÓLGant
Elizabet: hosszú vörös hajú, mosolygós. Kék virágos blúzban van. REMÉNYI
TAMÁS Sötétkék pulóverben van, fekete szemű, ősz hajú mosolygós. ---17. HANGOS
VERSEKIlosvay
Egyed Katalin, és Ilosvay Gusztáv, látható a képen. Könyves bolt elött állnak.
Kati barna hajú szemüveges, barna blúz és szürke nadrág van rajta.GUSZTÁV fekete rövid hajú szemüveges, sötétkék pólóban és fehér nadrágban van---18.
TERMÉSZETGYÓGYÁSZAT - SOPONYAI
MIHÁLY ROVATA - SOPONYAI
MIHÁLY ELEGÁNS, ÖLTÖNYBEN VAN .
********************
20. SZERKESZTŐI ÜZENETEK
Kedves olvasó!Ön a Megszólalok Művészeti Magazin legújabb számát olvassa.Jelentkezését, hozzászólását a következő elérhetőségekre várjuk.Postacím: MMM szerkesztősége 7100 Szekszárd József Attila u. 3Telefon: 06/ 30 - 550 - 5106. Elérhető: 8-tól 20- ig.e-mail: nagy.vendi54@gmail.com................................Levelek, írások fogadása - skype címem: nagy.vendi54Új email címem: nagy.vendi54@gmail.comMagazinok küldése: MINDENKI MEGKAPHATJA SAJÁT EMAIL CÍMÉRE.A MAGAZIN INGYENES! Kérje a szerkesztőtől.…......................…Továbbá tájékoztatjuk olvasóinkat, hogy a Művészeti Magazint teljes tartalmát feltettük a Netre. Ez az új megjelenési forma a látókszámára készült, amely formázott betűket, színeket és képeket is tartalmaz. Ennek elérhetősége a következő linken lehetséges:http://megszolalok.blogspot.hu/….............................…FIGYELEM! SZOLGÁLATI KÖZLEMÉNY!2018. JÚNIUS - TÓL EGY ÚJ LINKEN IS ELÉRHETŐ A MEGSZÓLALOK MAGAZIN,AZONOS , VÁLTOZATLAN TARTALOMMAL, DE MEGÚJULT KÜLSŐVEL .AZ ÚJ LINK : http://muveszetimagazin.blogspot.com/2018/11/ Tehát az eddig megjelent összes számot visszamenőleg is elérhetővé tettük a fenti blogoldalon!………....................…A lap ingyenes, kérje a szerkesztőtől. Írásaink tartalmáért az adott írás szerzője felelős. Köszönjük a külső munkatársak közreműködését.A szerzői jogokat fenntartjuk.Kérjük jelezze, ha megkapta, vagy azt is, ha nem kapta meg az újságot. Ha elmenti, megmenti, bármikor elő veheti.Van olyan olvasó, aki kinyomtatta több oldalra a szöveget, és összekapcsozva, lapozható olvasmányt kapott. Így sem rossz!Az oldal akadálymentes, olvasó programmal a vakok is elolvashatják.Az esetleges sajtóhubákért elnézést kérünk.Írott műveim megtekintése:…..................................…AZ ÖSSZES ELÉRHETŐSÉGEM:Gmail: nagy.vendi54@gmail.comSkype: nagy.vendi54---Megszólalok Művészeti Magazinhttp://megszolalok.blogspot.hu/www.megszolalok.blogspot.hu/áFacebook: csak beírod a Facebook keresőbe mindhármat külön- külön és meg is találtad az oldalaimat.A következőképen: megszólalok művészeti magazin (szerkesztő: Nagy Vendel)---Könyvtár:ORSZÁGOS SZÉCHENYI KÖNYVTÁR GONDOZÁSÁBANElektronikus. könyvek a MEG- en. Magyar Elektronikus Könyvtár (MEK) ---http://mek.oszk.hu/13500/13542/#www.mek.oszk.hu/13500/13542/#---Ez a verses oldalam címe... www.pieris.huhttp://www.pieris.hu/szerzo/nagyvendel---KÜLFÖLDI ELÉRHETŐSÉGEK:www.canadahun.com irodalom fórumhttp://canadahun.com/forum/showthread.php?34311-Nagy-Vendel-Megsz%C3%B3lalok&p=3650150#post3650150---Az Amerikai Egyesült Államokbeli egyik link, ahol elérhetik magazinunkat: minnesotahungarians.com……................................Mindenkinek jó olvasást, és jó szórakozást kíván az újságbelső és külső munkatársai! ……................................MEGSZÓLALOK MAGAZIN 1010. szám………......................VÉGE - ENDE - KONYEC - FIN - END - FINÍTÓ