MEGSZÓLALOK
M.M.M. MŰVÉSZETI MAGAZIN
2020. 01. hó – tizedik évfolyam, első szám
Kulturális és szórakoztató folyóirat
Független, és ingyenes havi lap
Alapítva: 2011 - ben , elvi síkon
Szerkesztő: Nagy Vendel magánzó, laptulajdonos
NYIBA, KÖLTŐK IMÁI DÍJAS ÍRÓ, KÖLTŐ (2017)
ARANY BOT KÜLÖNDÍJAS (2018)
1.Évfolyam: 2011. Alkalmi megjelenések
2.Évfolyam: 2012. (1-tól a 6. számig)
3.Évfolyam: 2013. (1-től a 17. számig)
4.Évfolyam: 2014. (1-től a 24. számig)
5.Évfolyam: 2015. (1-től a 12. számig)
6.Évfolyam: 2016. (1-től a 12. számig)
7.Évfolyam: 2017. (1-től a 12. számig)
8.Évfolyam: 2018. (1-től a 12. számig)
9.Évfolyam: 2019. (1-től a 12. számig)
10.Évfolyam: 2020. január
Az újság elérhetősége: nagy.vendi54@gmail.com
A Magazin kérhető saját e-mail címre is.
Fekete – fehér, és színes változatban is megtalálható a Facebookon és a
blogoldalakon.
Magazinunk vakok számára is olvasható beszélő programmal, akadálymentes
változatban.
A hangos versek meghallgathatók a YouTube oldalon.
Figyelem!
2018. júniustól egy új linken is elérhető a Magazin, azonos, változatlan
tartalommal
Szerkesztőség: M.M.M. Nagy Vendel
7100. Szekszárd, József Attila utca 3.
Telefon: 06/30-550-5106
Facebookon: nagyvendel - Skype-on: nagy.vendi54
**************************************************
MOTTÓ: TÖREDÉKEKBŐL ÁLL ÖSSZE AZ ÉLET EGÉSZE
***********************************
![](./index_files/Mráz Erzsébet.jpg)
Csillapszik a szél ereje,
Elhalkul a téli-zene,
Vége van a vidámságnak,
Egy utolsó lassút járnak.
Letelepszenek a földre,
Háztetőre, kerítésre,
A faágak hócsipkések,
Egytől egyig csodaszépek.
Hócsipke az ágon,
Jöhet a karácsony,
Ünnepel a világ,
Díszes a fenyőág.
Fenyőillat a szobában,
Békesség van a családban,
Szeretet, öröm, nyugalom,
Legyen boldog, szép karácsony!
Talán
ösztöneiben él ez a vágy?
Ellenpólusa lelke titkának:
a tó, a csillagos virágzó ág,
s a szűz pillangók szerelmes szárnyalása?
Szél fúj,
hó hull,
a bánat elbújik.
KLEMENT BURZA MÁRIA: MAGÁNYOSAN BOLYONGÓ ÉRZELEM
Néha az élet
olyan helyzetet teremt,
melyben magányosan bolyong az érzelem,
mellé könnyes mosolyom rendelem,
miértekre a választ szavaidban keresem.
Kötődöm én álmaimba beleszőtt
titoktartó talányhoz,
kötődöm élethez s halálhoz,
Ünnep van.
Gyorsan kenyeret az asztalra! Frisset, ropogósat, a legfinomabb fehéret! Üröm
az örömben, hiába ünnep. - Mondd van mindenkinek kenyere!? Vagy egyáltalán
asztala, amire helyezhetné? Lakása, melyben élhet s asztalát valahol, legalább
a falhoz, egy picit, ha már középre nagy nem kerülhet? Jut e eszedbe az a
szerencsétlen nincstelen, ki a nyárban, valahol egy parkban húzódik meg, vagy
télen a hideg betonon alszik éhesen? Jut e eszedbe, hogy vannak akiknek
döntenie kell, hogy gyógyszert, vagy kenyeret vegyen? Mások milliókból és
milliókból nem tudják mire költsék pénzüket, mert meggazdagodtak sok szegényen.
Nekik vajon eszükbe jutott e, hogy legalább ma, ma a KENYÉR ÜNNEPÉN jusson
nekik is kenyér, ha az év többi napján éhezniük kell? Aratni kell a búzát,
másképp nem lesz kenyér és enni kell s majd küzdeni a holnapért. Tehát,
kenyeret az asztalra!?
á
ILOSVAY GUSZTÁV FŐSZERKESZTŐ
á
(PÁRHUZAMOS
SZÜLETÉSEK )
***********************************
III. Fejezet: ÁRNYAK ÉS FÉNYEK
á
Út - Hívnak
TESTVÉREK?
á
Egy nap a remény
FELTÖRŐ EMLÉKEK
KETTEN MARADTUNK…
Lelkünkben már zsongott az ifjúság varázsa,
Álmokkal, vágyakkal teli indultunk az útra.
Ifjú szívünkben akkor erős akarással
Léptünk, a mindent legyőző, titokzatos vággyal.
Mentek az évek, sorra szálltak az évszakok,
Közben társaink közül már egy pár itt hagyott.
Szemükre álom szállt és lelkük szárnyra kapott.
De, mi, itt maradtunk, még kaptunk feladatot.
Az ötlet csupán egy dolog, de, a megvalósításához objektív okok
miatt munkatársakra, segítőkre, alkotótársakra van szükség, akik önzetlen
módon, elhivatottságból, folytatják évek óta missziós munkájukat.
á
A Bokros-csomag idején lett kényszervállalkozó – akkor még a tanítás mellett maszekolgatott –, s aztán megmaradt nyugdíjasként is egyéni vállalkozónak. Alkalmazottakat nem foglalkoztatott. Ezzel kapcsolatban egykori barátja, Komáromi József autóvillamossági-szerelő sztoriját hozza fel, aki egyszer elpanaszolta, hogy a segédje nézegeti a bevételt. Látja az üzletmenetet, a vállalási árat, és kevesli azt a pénzt, amit abból kap. De nem látja, hogy a főnöke adót, tb-t, rezsit fizet, eszközparkot szeretne fejleszteni és így tovább. A konklúzió így hangzott: „Nekem fizetett ellenség nem kell!”.
Örökzöld
fenyő magasztosan áll
az ég alatt.
Hófehér deret hintett
rá a fagyos éjszaka.
A város hosszú
sétányán sétálok.
Fenyő illatát érzem,
talpam alatt zizzennek
a lepotyogott tűlevelek.
Pillanatnyi öröm futja át lelkemet.
Egyszer én is fenyők közt éltem.
Udvarunkban átkarolhattam
mindnek a törzsét.
Ismertem, s
tudtam történetét.
Sok évvel ezelőtt,
erdész nagyapám
hozta őket haza
földlabdával hátizsákjában,
s szeretettel ültette el
hatalmas udvarában.
Akkor még nem sejthette,
hogy én leszek az unokája.
Évek során hatalmasra nőttek fenyői,
mára már fenyveserdőt alkotnak.
Néha elnéztem, hogy
ringatta őket a lágy esti szellő,
új hajtások az ágaikon
az ég felé emelkednek.
Örökre szívembe véstem
a szép látványt.
Tudom,
és érzem,
nagyapám hátrahagyta
nekem a fenyők szeretetét.
Nagyapám végtelen szeretetébe
örökkön örökké kapaszkodhassak.
2019. December 05
Most
búcsúztattuk az előző évet,
és immár ennek az évnek is vége!
A tegnap elhaló hangon búcsúzik,
a harsány holnap pezsgőben érkezik.
Éjfélkor vigyázzban szól a Himnuszunk,
dalunk megremeg, elcsuklik a hangunk.
Élesen csendül, a kristály poharam,
gyöngyöző pezsgő oltja a szomjamat.
Petárda durrog, harsog a trombita,
A naptár már 2020-at mutat.
Mit hoz az új év, fájdalmat, örömet?
Itt leszünk-e még, jövő szilveszteren?
Senki se tudja mit hoz a jövendő,
ember mivoltodból, ne legyél engedő!
Segíts szenvedőt, nyújts segítő kezet, utolsó utadra békésen mehess!
Nekem a
karácsony,
Friss kakaós álom,
Aranyló mézmosoly,
Illatos kalácson.
A kalács jó anyám,
Két kezét dicséri,
Sütemény halmait,
Gyermek szemem nézi.
Nekem a karácsony,
Szülőként már más,
Varázsló lelkemnek,
Csodaszép megnyugvás.
Látni két gyermekem,
Hinni vágyó szemét,
Belőlük éltetni,
Az igaz-tiszta reményt.
1.LECTORI
SALUTEM! ÜDVÖZLET AZ OLVASÓNAK!
ÚJSÁG
BEKÖSZÖNTŐ : FŐOLDAL -
MEGSZÓLALOK MŰVÉSZETI MAGAZIN
ÚTMUTATÓ AZ
M.M.M. HASZNÁLATÁHOZ
Tisztelt
Látogató, Kedves Olvasó!
Szeretettel köszöntelek a MEGSZÓLALOK MŰVÉSZETI MAGAZIN jelen számával.
Elnézést a bizalmasnak tűnő megszólításért, de gondolom ezt a lapot barátaim,
vagy híveim olvassák és nem az ellenségeim, mivel nem nekik szánom.
Nagy Vendel vagyok, Szekszárdon élek, s több mint negyven éve írogatok
különféle lapokban, antológiákban, különböző műfajokban és stílusokban. Vers,
próza, cikkek, glosszák, humor, stb. Mindig volt valamilyen megjelenési lehetőség, de a mai gazdasági világban ez
teljesen megváltozott. Már nem terem babér a magunkfajta számára. Önálló verseskötettel is jelentkeztem, köszöntve az új évszázadot.
Sajnos sok minden az anyagiakon múlik, de ehhez párosulhat még a kortársak
hiúsága, és kicsinyessége, ami megakadályozza az érvényesülést, ebben a
belterjes művészvilágban.
![]() |
Nagy Vendel szerkesztő |
Éppen ezért más módszerhez kell folyamodnunk, s egyénileg kell a sorsunkat a
kezünkbe venni.
Régóta gondolkodom egyéni könyvkiadásban, ami részben, egy könyv
erejéig anyagi haszon nélkül megvalósult. Jelenleg, egy tiszteletre méltó
lehetőséget kihasználva, húsz , eddig megjelent kötetem a MEK....
Magyar Elektronikus Könyvtár oldalain található.
A másik ötlet egy saját lap indítása, de a nyomda, papír, és terjesztés
költségei szintén horribilis összegbe kerülnének.
Ki vesz manapság könyvet, vagy újságot? Az elvetemült! Egy irodalmi
műalkotás publikálásához három nehezítő elem adatik: a mű megírása, kiadása, és
eladása. A kor
adottságait kihasználva egy elektronikus lap megjelentetésén fáradozom. Internet, jó cím, jó írások, és kész is. Gondoltam, persze nem így van.
Ha a Hócipőre gondolok, az enyém csak Dorkó lehet.
Mivel
magamnak, és írogató barátaimnak megjelenési, megszólalási lehetőséget
szeretnék biztosítani, jobb ötlet híján a lap címe: MEGSZÓLALOK
Ebben az
évben a tizedik évfolyamába lép a világszerte népszerű irodalmi folyóirat.
Nem túl
meghökkentő cím, de a dolog lényegét kifejezi…Néhány gondolat a tartalomról, és a formáról.
A cím sugallja, hogy bárki aki jogilag kinyilvánítja,hogy az írása megjelenhet
lapunkban, akkor, ha megfelel az írott és íratlan szabályoknak, előbb utóbb meg
is jelenik az aktualitás jegyében. Csupán néhány írott, és íratlan szabályt kell betartani.
Az írás nem lehet alkotmány és nemzetellenes, ízlésromboló, trágár, erkölcsi
normákra fittyet hányó, magyartalankodó, és túlzottan napi politizáló. Napi politikával nem foglalkozunk, persze ez nem jelenti azt, hogy nincs
véleményünk róla. Írás közben elkerülhetetlen a történelmi
visszatekintés, de a határt a kettőezredik évszámnál meghúztuk. Megjelentetnénk cikkeket, novellákat, riportokat, humoreszkeket, verseket,
dalszövegeket, reklámokat, tudományos ismertetőket, érdekesen megírt
recepteket, stb.
Az írások tartalmának valódiságáért a szerző felelős. A szerzői jogokat
fenntartjuk, a lapból máshol publikálni tilos, a lapot egyben továbbítani
szabad.
Az újság terjesztése elektromos úton történik e-mail címre,
mindenki egyénenként megkaphatja, ha kéri, de ugyanígy le lehet mondani. Titkos
vágyam, hogy a határokon túl élőkhöz, vagy más földrészekre került
honfitársainkhoz is eljusson ez az olvasnivaló.
A lap ingyenes, nem kérünk érte pénzt, de nem is tudunk fizetni, pl. honoráriumot.
Az ingyenességnek is megvannak a veszélyei, mert azt sugallja, hogy
értéktelen a termék. Pedig csak gesztus az olvasó felé. Persze semmi sem
ingyenes, ezért ha valaki támogatni szeretné a magazint, megteheti irodalmi
munkával, tárgyi dolgokkal, vagy némi készpénzzel, ami egyéni megbeszélés után
történhet. Mindezt a magazin fejlődése, és fennmaradása érdekében kérjük.
elektronika, megunt, leselejtezett laptop, nyomtató, stb.
A külalak technikai okokból egy hasábos. Így kezdetleges eszközeinkkel
egyszerűbb, de pl. vakoknak, akik remélhetőleg olvasóink lesznek, az olvasó
programjuk könnyebben boldogul ezzel a tördeléssel. Később, technikánk fejlődésével fotókat festményeket, és egyéb illusztrációkat
is szeretnénk közölni, színesítve a lapot.
A számokat havonta küldjük, visszamenőleg is, hiszen később is csatlakozhatnak
hozzánk, ha Ti is propagáljátok fejlődő folyóiratunkat. Barátok között add tovább.
Kíváncsian várom a reagálásokat.
Elérhetőség - telefonon: 06 30 550 51 06
e mail-ben nagy.vendi54@gmail.com
Megrendeléseket,
írásokat, hozzászólásokat erre a címre kérem. Mindenkinek kellemes olvasást, és jó szórakozást kívánok. Az esetleges sajtóhubákért elnézést kérek. Egyebet nem mondhatok. A szerkesztő...
NAGY
VENDEL MAGÁNZÓ
NYIBA,
KÖLTŐK IMÁI DÍJAS 2017.
ARANY
BOT KÜLÖNDÍJAS 2018.
SZEKSZÁRD,
2020. JANUÁR 01.
áááááááá
NAGY VENDEL: Egyéni
hitvallás
A tribünön
és
A szószéken
Én nem értem el
Semmilyen sikert,
Számomra csak a
Katedra, és a
Színpad termett
Némi babért.
Igazán nem is
Törtem magam
Efféle jutalomért,
De mondani valóm van
Erről a cudar világról,
S magányomból
Csak az írással
Tudok kitörni,
A Magyarok
Gyönyörű nyelvén
Sokakkal pörölni
Hangos, hamis szóra
Magamat nem ragadtatom,
Mint némely
Szószátyár szónokok,
Nem mondok szónoklatot.
A literatúra az
Amivel dicsően szólhatok,
Mondom, mondom,
A magamét
Míg levegőt kapok,
Amíg a Teremtő akarja:
Megszólalok.
A szószéken
Én nem értem el
Semmilyen sikert,
Számomra csak a
Katedra, és a
Színpad termett
Némi babért.
Igazán nem is
Törtem magam
Efféle jutalomért,
De mondani valóm van
Erről a cudar világról,
S magányomból
Csak az írással
Tudok kitörni,
A Magyarok
Gyönyörű nyelvén
Sokakkal pörölni
Hangos, hamis szóra
Magamat nem ragadtatom,
Mint némely
Szószátyár szónokok,
Nem mondok szónoklatot.
A literatúra az
Amivel dicsően szólhatok,
Mondom, mondom,
A magamét
Míg levegőt kapok,
Amíg a Teremtő akarja:
Megszólalok.
2012.
augusztus 1.
áááááááá
Elérhetőségeim:
Nagy Vendel
7100
Szekszárd, József Attila utca 3
Telefonvaló
elérhetőségek:
Mobil:
06 30 550 51 06
Vezetékes: 74 312 305
Email címem:
Facebook :
nagy vendel
http//:megszolalok.blogszpot/
***********************************
SZEMEZGETÉS A TARTALOMBÓL
1. LECTORI SALUTEM, ÜDVÖZLET AZ
OLVASÓNAK
ÚJSÁG BEKÖSZÖNTŐ: A SZERKESZTŐ
JEGYZETE
2. TÖRTÉNET FELNŐTTEKNEK
KELEMEN GYÖRGYNÉ
EDIT : ANGYALI TELEFON
3. VERSEK A NAGYVILÁGBÓL - KORTÁRS SZERZŐKTŐL
ÉBERGHAUS TIBOR, MRÁZ ERZSÉBET ÍRMA, BOGNÁR PAPP IRÉN
ÁBRAHÁMNÉ ÁGNES, CSOMOR HENRIETT
4. ELISMERŐ SZAVAK FONTOSSÁGA
ÁRVAY MÁRIA : A DICSÉRET SZÉP SZÓ,
HA KIMONDJÁK ÚGY JÓ
5. FANTÁZIA REGÉNY
SAMU ÁGNES: ŐSI ERŐK, ÉS AZ
ÚJJÁSZÜLETETT TESTVÉRISÉG
6. VERSVÁLOGATÁS
KLEMENT BURZA MÁRIA ÉS I. P. STEVE
VERSEIBŐL
7. ESSZÉ. CSOMOR HENRIETT: ÚTON LENNÉK ÖRÖKKÉ
8. HAZAI TÁJAKRÓL.
NAGY VENDEL
ÍRÁSAIBÓL: HANGOS VERSEK
9. FANTÁZIA REGÉNYSOROZAT
KISS ANIKÓ, ÉS KISS
ERIKA : AZ ELÁTKOZOTT HABÓ
10. MEGJELENT
NAGY VENDEL HUSZADIK
E. - KÖNYVE KARÁCSONYI AJÁNDÉKKÉNT
KÖDSZIVÁRVÁNY - VERSES KÖNYV
11. ÉLETRAJZI KISREGÉNY
ÁBRAHÁMNÉ ÁGNES : LÉLEKVESZTŐ
12. TUDÓSÍTÁS
KOVÁCS JOSEF
KOPEK: IDŐS TESTEKBEN
FIATAL SZÍVEK DOBOGTAK
13. KÖSZÖNET, ÉS HÁLA.
ÖNZETLEN SEGÍTŐNK: VÉGHELYI JÓZSEF - WESSELY GÁBOR
RIPORTJA
14. KÉRÉS, KÉRDÉS MUNKATÁRSAINKHOZ : NAGY VENDEL
SZERKESZTŐ
15. VERSRŐL VERSRE KORTÁRS SZERZŐKTŐL
CSOMOR HENRIETT, KOVÁCS TIBOR, MÁTYÁS RITA, SZAUER GERTRÚD
16. ELBESZÉLÉS. KUCHTA CSILLA : A SZERETET
HATALMA
17. ÚJÉVI HUMORKA. NAGY VENDEL : AZ IDÉN MÁR NEM
JÁTSZOM EL
18. TERMÉSZETGYÓGYÁSZAT - SOPONYAI
MIHÁLY ROVATA
A VÖRÖSBOR JÓTÉKONY
HATÁSA
19. VÉLEMÉNYEM SZERINT - OLVASÓINK ÍRTÁK
20. SZERKESZTŐI ÜZENETEK
***********************************
2. TÖRTÉNET
FELNŐTTEKNEK
Kelemen
Györgyné Edit: Angyali telefon
Kicsi
fiúcska Janika még csak öt éves. Kis szőke haja van és nagy világra
rácsodálkozó szeme. Még pici, de a magányt nagyon ismeri.
Anyuka
dolgozik és apukája is, gyakran hallja:
- Te már
nagy fiú vagy, meg tudod csinálni. Légy egy kicsit felnőttesebb, nem igaz, hogy
nem érted meg!
![]() |
Kelemen Györgyné Edit |
Ő viszont
nem akar felnőttes lenni, játszani szeretne, mint a többi gyerek, önfeledten.
- Azok csak
buta gyerekek, te viszont okos nagy fiú vagy, viselkedj hát annak megfelelően.
Janika
szomorú volt, a szülei viszont erre nem gondoltak, inkább azt mondták, komoly
gyerek, kissé kora vén.
Egyik nap
este színházba mennek, a gyerek jól elvan egyedül is. Vettek neki telefont, ha
ezt a gombot nyomod meg, anyát hívod, ha ezt, akkor apát. Ugye milyen szép,
örülsz neki, kisfiam? – mondta anyukája.
- Igen
nagyon szép, de akkor most nem lesztek itthon?
- Nekünk el
kell menni, de itt a telefonod és bármikor hívhatsz minket, ha baj van.
- De sötét
van kint, és én félek.
- Ilyen nagy
fiú ne féljen, nem szégyenled magad? Másnak el ne mond, mert kinevetnek. -
mondta apja.
- Na szóval,
mi megyünk. Bezárunk, idegen nem tud bejönni, csak mi. Aludj jót, mire
felébredsz, mi már itthon is vagyunk.
Bezárták az
ajtót és elmentek. Janika sírva fakadt, sötét van kint, minden félelmetes.
Hatalmas könnyei potyogtak. Itt hagytak egyedül, most mi lesz, és ha nem jönnek
haza és végleg egyedül maradok? Kilesett az ablakon, minden sötét és
félelmetes. A fa ágai fenyegetőn mozogtak, a bokor is mintha megmozdult volna.
Janika félve kuporodott be a sarokba és egész picire összehúzta magát. Talán
így senki nem vesz észre, nem is tudja senki, hogy itt vagyok.
Az ijesztő
csendet hirtelen telefon csörgés törte meg. Janika felvette a telefont.
- Ki az? -
kérdezte riadt, elcsukló hangon.
- Én a te
védő angyalkád vagyok. Ne félj, nem vagy egyedül.
- De hát nem
vagy itt, nem látlak. Nézet riadtan körbe.
- Persze,
mert nem láthatsz, de én látlak téged és a telefonon keresztül beszélgethetünk.
- Mond
melyik gombot kell megnyomni, ha hívni akarlak?- Nézte Janika csodálkozó szemekkel a telefont.
- Egyiket
sem, csak gondolj rám, és már is beszélhetünk. Egyet viszont meg kell ígérned,
azt , hogy beszélgettünk a mi titkunk marad és nem árulod el senkinek sem.
- Megígérem
angyalka.
- Most menj
az ablakhoz, és nézz ki. Látod a fa ágat, integet neked, azért mozog. A
bokorban kis sündisznó keres magának ennivalót. A hold fénye megvilágította a
faágat, tényleg integetett, aztán a bokrot, hogy meglássa a kis sünit. Ugye már
nem is félelmetes?
- Nem vagy
egyedül. Néz fel a polcra, tele van könyvekkel, a könyvekben kalandok vannak,
csak arra várnak, megfejd őket.
- Mégis
hogyan?
- Én majd
segítek benne. A titkot megtanulod megfejteni, számtalan kaland vár rád és
lehetsz a titkok nagy megfejtője. Úgy hívják olvasás.
- Taníts
kérlek.
- Nos hát
jól figyelj. Amikor hazajönnek szüleid, kérj tőlük, vonalas füzetet és ceruzát
játszani.
A szülei
vettek neki és bár fogalmuk sem volt miért kell, nem is érdekelte őket, a
lényeg jól el van vele a gyerek. Azt hitték firkálgat. Közben írni, olvasni
tanult. Egyre többet hagyták magára, hiszen egy kis kikapcsolódás nekik is jár.
Janika
eközben szépen tanult, meg is tanult írni és olvasni. Eleinte nehezen ment, de
egyre jobban belejött és valóban kinyílt előtte egy új és ismeretlen világ. A
mesék, a fantázia világa.
Mikor szülei
nem voltak otthon és persze ez igen gyakran megesett, egy idegen férfi
csöngetett be.
- Szia. A
szüleid küldtek, hogy vigyázzak rád, engedj be.
A telefon
elkezdet csörögni, nagyon hangosan! Később felveszem gondolta Janika, most a
bácsival beszélgetek, az ajtón keresztül.
- Engedj be,
kisfiú. Mit szólnak a szüleid, hogy nem engedsz be?
Janika
kezében hirtelen megszólalt a telefon, Janika hangján. Nem engedlek be, menj el
innen.
Janika
meglepődött, kíváncsian nézett a telefonra.
A férfi most
már fenyegetődzni kezdett. Meg is mondom nekik, hogy nem akarsz beengedni, majd
jól kikapsz!
- Jó bácsi,
de én most hívom a rendőröket és ők megmondják, beengedjelek, vagy nem. -
mondta a telefon.
- A férfi
hangja nyájas lett - ne, ne, ne hívd őket, nézd hoztam neked cukrot, csokikát.
Egy arra
járó rendőr autó szirénája megszólalt. A férfi az ajtó elől futva menekülni
kezdet.
- Ki hívta
őket, okos gyerek – mondta, miközben menekült. Hármasával vette a lépcső
fokokat, úgy rohant. Hirtelen a lába mintha össze akadt volna, gurulva,
bukfencezve állt meg a lépcső alján. Bele nyilallt a fájdalom. A nadrágja
elszakadt, a lábát a fájdalom járta át. Hirtelen jött a felismerés.
- Eltört a
lábam – nyögte fájdalmasan. A könnyei hullottak, a fogát csikorgatta, a
telefonját kereste. Hívja a mentőket.
A telefon
kicseng.
- Mit
akartál azzal a gyerekkel! - szól egy erős férfi hang a telefonba. Vigyázz,
figyelek! Legközelebb nem a lábadat fogom eltörni! Most a lábad törtem el,
legyen időd gondolkodni! Most jó ideig nem mégy sehová!
A férfi
ijedten és rémülten néz telefonjára.
Hirtelen
megszólal egy női hang. Mentők. Miben segíthetek?
A férfi
továbbra is riadtan, félve les. Azt hiszem, agyrázkódásom van és eltört a
lábam. Miután minden adatot bediktál, lerakja a telefont és nagyot sóhajt. Jól
beüthettem a fejem, gondolja.
Csörög a
telefonja, felveszi.
- Nem
ütötted be a fejed! Ne feledd, figyelek.
- A férfi
szabadkozik - soha, soha nem teszek ilyet. Majd rémülten a telefont messze
hajítja.
Janika
boldog, még ha egyedül is van, az angyalkája megvédi. Most végre érzi, nincs
egyedül.
Másnap
Janika kimegy a játszótérre. Persze szokás szerint egyedül. Anyukája mondja
neki :
- Nem kíséri
le, úgy is látja és szemmel tartja.
Persze,
hogyan is láthatná? Janika szerint sehogy, hisz a házak között megbújó
játszótérre nem lehet rá látni.
A játszótéren
van egy furcsa kislány. Lehozta magával a székét és annak kereke van? Janika
kíváncsian oda megy hozzá. Ilyet még nem látott. A kislány korabeli és a
homokozóban játszik.
- Szia . Te
magaddal hordod a széket? - kérdezte kíváncsian.
- Szia.
Igen, tudod nekem nem jó a lábam.
Összebarátkoztak
és csoda szép homok várat építettek. Az idő repült. A két gyerek önfeledten
játszott, nevetett.
A kis lány
édes apja könnyet törült le a szemén.
- Miért
sír?- kérdezte Janika.
- Mert olyan
szépen játszotok és nevettek.
- Janika még
mindig nem értette.
- A kis
lányommal a többi gyerek nem akar játszani, mert rossz a lába. Nagyon boldog
vagyok, hogy látlak benneteket játszani.
- Nem értem,
miért? Janika közelebb hajolt a kislány apukájához és a fülébe súgta. Nagyon
szép kislány, nagyon tetszik nekem. Ha nagy leszek, elveszem feleségül.
A kislány
apja mosolygott és öröm könnyei hulltak.
- Tudod mit,
áldásom rátok. - súgta vissza.
- Mit
suttogtok? - kérdezte a kis lányka.
- Ez olyan
férfi dolog. - válaszolt az apja.
Janika anyja
az órára nézett, és mérgesen indult fia után. A homokozóban meglátta a két
gyereket és a kerekes széket.
- Hát ezért
nem vagy már otthon, hiába várlak téged! - mondta méregtől piros fejjel. Te egy
bénával játszol, egy nyomorékkal, mégis hogy gondolod? Hogy tehetsz egyáltalán
ilyet?
- Janika
mérges lett – nem beszélhetsz így a leendő feleségemmel!
- A middel?
- szólt az anya, azt hitte nem hall jól.
- A
feleségemmel! - az apukája már áldását adta ránk.
- Még hogy
egy nyomorék, egy béna, na nem, és ha elkapod és te is ilyen leszel?
- Én beütöm
a lábam, te azt elkapod? Ugye nem! Tudd meg, én irigylem őt!
- Irigyled,
na aztán miért?
- Ő rá oda
figyelnek és szeretettel veszik körbe. Te viszont semmit nem tudsz rólam!
- Nem igaz,
én mindent tudok, amit csak kell!
- Mi a
kedvenc színem? - tette fel a kérdést Janika
- A barna.
Janika a
fejét rázta – nem.
A kislányra
nézet, az rögtön rá vágta – kék.
- Igen,
látod még csak most ismertem meg, mégis ő többet tud rólam, mint te. Tudok már
olvasni, írni?
- Ugyan már,
nem vagy iskolás, nem! - válaszolt az anya.
- Igen tud!
- válaszolt a kislány és az apja.
- Na ne!-
mondta az anyja hitetlenkedve. Nem létezik!
Ekkor a
kislány apja oda adta az újságot Janikának, olvasson fel belőle. Janika szépen
olvasott.
Anya ekkor
szégyellte el magát, mert rájött, nem tud semmit a fiáról. Idegenek többet
tudnak róla.
- Szégyellem
magam, mert most jöttem rá, menyire nem figyeltünk rád. Bocsánatot kért a kis
lánytól és az apukájától.
A kicsi fiúcskát
az angyali telefon még sokszor kihúzta a bajból. Segítette, óvva védte. A sors
úgy hozta, a gyermek szerelemből felnőtt szerelem lett. Született két szép
gyermekük, most rájuk vigyáz az angyali telefon. Bár a kis telefonos védő
angyalkának most sok dolga nincsen. Mert a szülők legdrágább és legféltettebb
kincsei a gyerekek.
***********************************
3. VERSEK A
NAGYVILÁGBÓL - KORTÁRS SZERZŐKTŐL
Éberghaus
Tibor:Csengő
csilingeléssel, békességben
Csengő
csilingeléssel, békességben
Brüsszeli csipkét vert a drótkerítésre a zúzmara.
Mesevilággá változott a táj. Fehér csipkeruhába
öltözött fák vigyázzák jégkristályok csoda varázsát.
Áhítattal hallgatom a csendben gyermekkorom
múltba sikló szánjainak egyre távolodó
a messzeségbe oldódó, elhalkuló csengőszó,
szívembe visszamuzsikáló, békét adó,
még most is szép zenéjét.-Anyám meséit hallom
még régebbi telekről, behavazott falucskákról,
holdvilágos téli erdőről, őzikékről, milyen volt a vízimalom,
betlehemesekről, Jézuskáról, szegények karácsonyáról.
Hópaplan alá bújt a rét, betakarta zöldjét.
Kéreg alá, avar alá, a sok bogár készíti pihenőjét.
Álmodik valahol jó mélyen a tücsök a hangya –
Rabul ejt a téli táj e nagy ködbe burkolt némasága
melyben csupán, ha madár rappen fel az ágról
a hulló zúzmara neszez. Valami gyermekkori
várakozás tölt el újra: a Karácsonyvárás
A remény, hogy csengő csilingeléssel, békességben
csillagszórók fényében, fenyőillattól ölelve
egy éjszakára vissza szökhetek a gyermekkorom
fészek -meleg, áhítatos titkot őrző mámorába.
Brüsszeli csipkét vert a drótkerítésre a zúzmara.
Mesevilággá változott a táj. Fehér csipkeruhába
öltözött fák vigyázzák jégkristályok csoda varázsát.
Áhítattal hallgatom a csendben gyermekkorom
múltba sikló szánjainak egyre távolodó
a messzeségbe oldódó, elhalkuló csengőszó,
szívembe visszamuzsikáló, békét adó,
még most is szép zenéjét.-Anyám meséit hallom
még régebbi telekről, behavazott falucskákról,
holdvilágos téli erdőről, őzikékről, milyen volt a vízimalom,
betlehemesekről, Jézuskáról, szegények karácsonyáról.
Hópaplan alá bújt a rét, betakarta zöldjét.
Kéreg alá, avar alá, a sok bogár készíti pihenőjét.
Álmodik valahol jó mélyen a tücsök a hangya –
Rabul ejt a téli táj e nagy ködbe burkolt némasága
melyben csupán, ha madár rappen fel az ágról
a hulló zúzmara neszez. Valami gyermekkori
várakozás tölt el újra: a Karácsonyvárás
A remény, hogy csengő csilingeléssel, békességben
csillagszórók fényében, fenyőillattól ölelve
egy éjszakára vissza szökhetek a gyermekkorom
fészek -meleg, áhítatos titkot őrző mámorába.
.............................................
Mráz
Erzsébet Irma:
LEGYEN BOLDOG,
SZÉP KARÁCSONY!
Csöndes reggelre ébredek,
Szállingóznak a hópelyhek,
Lassan belepik a rétet,
Láttál-e már ilyen szépet?
Friss táncot járnak a szélben,
Kis hópihék, kéz a kézben,
Együtt ropják, kavarognak,
Láthatóan jól mulatnak.
Csöndes reggelre ébredek,
Szállingóznak a hópelyhek,
Lassan belepik a rétet,
Láttál-e már ilyen szépet?
Friss táncot járnak a szélben,
Kis hópihék, kéz a kézben,
Együtt ropják, kavarognak,
Láthatóan jól mulatnak.
![](./index_files/Mráz Erzsébet.jpg)
Csillapszik a szél ereje,
Elhalkul a téli-zene,
Vége van a vidámságnak,
Egy utolsó lassút járnak.
Letelepszenek a földre,
Háztetőre, kerítésre,
A faágak hócsipkések,
Egytől egyig csodaszépek.
Hócsipke az ágon,
Jöhet a karácsony,
Ünnepel a világ,
Díszes a fenyőág.
Fenyőillat a szobában,
Békesség van a családban,
Szeretet, öröm, nyugalom,
Legyen boldog, szép karácsony!
……...............................…
BOGNÁR PAPP
IRÉN: Rekviem egy
hópihéről
A hópihe
halkan hull le az égből
A sötét, fagyos magasság gyümölcse ő,
de kis szíve dobban, valami másért,
aranysugarú Tündérországért.
Halálos, forró karnevál az álma,
színek és fények isteni glóriája.
A sötét, fagyos magasság gyümölcse ő,
de kis szíve dobban, valami másért,
aranysugarú Tündérországért.
Halálos, forró karnevál az álma,
színek és fények isteni glóriája.
![](./index_files/Bognár Papp Irén a netről.jpg)
Ellenpólusa lelke titkának:
a tó, a csillagos virágzó ág,
s a szűz pillangók szerelmes szárnyalása?
A hópihe
törékeny kicsi teste remeg,
már az éjszaka mély fagya átöleli:
Nyugodj bele, a te életed,
csak hó, és fagy és csenddel teli.
már az éjszaka mély fagya átöleli:
Nyugodj bele, a te életed,
csak hó, és fagy és csenddel teli.
Vajon van-e
földi mennyország?
Szivárványtollú napzuhatag?
- gondolja a csöppnyi hópihe halkan,
s kristályos teste az ablakra fagy.
Még látja ott bent a meleg szobában
a kandalló lángját, s az embereket,
amint díszítik a házat, ünnepre várva,
szent gyertya ég, s fenyőág integet.
Szivárványtollú napzuhatag?
- gondolja a csöppnyi hópihe halkan,
s kristályos teste az ablakra fagy.
Még látja ott bent a meleg szobában
a kandalló lángját, s az embereket,
amint díszítik a házat, ünnepre várva,
szent gyertya ég, s fenyőág integet.
A hópihe
gyenge teste rásimul az ablaküvegre
szíve utolsót dobban, és odafagy.
Gyönyörű sikoltó fájó varázslat,
Csipke születik, s iszonyú bánat
szíve utolsót dobban, és odafagy.
Gyönyörű sikoltó fájó varázslat,
Csipke születik, s iszonyú bánat
De tudd,
nincs vége, bár
angyalok szárnya suhan,
hattyúi lelked egekbe reppen,
de újra – és újra születsz!
Alakulsz, mindig valami mássá,
párából gyémántos gyöngyös vallomássá,
harmat leszel, majd záporok gyöngye,
patakba zuhogsz, friss csobogással,
pókháló ringat nyári varázzsal,
s leszel egy távoli opálos fátyol,
csillagködökből, s óceánból
szétoszló tünemény, ragyogás..
Ugye az ember ugyanígy van,
ma embrió, holnap ember,
aztán csonttá foszlik, s belőle él a tenger,
búzamező felszívja vérét…
Rekviem ez a vers egy hópihéért.
angyalok szárnya suhan,
hattyúi lelked egekbe reppen,
de újra – és újra születsz!
Alakulsz, mindig valami mássá,
párából gyémántos gyöngyös vallomássá,
harmat leszel, majd záporok gyöngye,
patakba zuhogsz, friss csobogással,
pókháló ringat nyári varázzsal,
s leszel egy távoli opálos fátyol,
csillagködökből, s óceánból
szétoszló tünemény, ragyogás..
Ugye az ember ugyanígy van,
ma embrió, holnap ember,
aztán csonttá foszlik, s belőle él a tenger,
búzamező felszívja vérét…
Rekviem ez a vers egy hópihéért.
...........................................
ÁBRAHÁMNÉ
ÁGNES: Fogadom!
Fájdalom...
morfiumtapasz hátamon.
Irgalom!
Gerincem
merev fűzőbe feszítem,
jaj nekem!
Sikolyom
fogaim közé szorítom,
hajnalon.
Gyógyszerek...
marékkal négyszer beveszek,
elveszek!
Mosolyom:
Szeretetcsókok arcomon,
átadom!
Siralom...
ez még nem az én sírdalom,
fogadom!
á
Libegve
Besüppedve
bárányfelhőbe
Könnyű, hogy lebegsz,
könnyedén nevetsz.
bárányfelhőbe
Könnyű, hogy lebegsz,
könnyedén nevetsz.
Előre-hátra
inog a hinta,
te meg nem unod,
ez a te napod!
inog a hinta,
te meg nem unod,
ez a te napod!
Szivárvány
néz rád,
eltátja száját,
folytatom meséd,
ez a te estéd...
eltátja száját,
folytatom meséd,
ez a te estéd...
á
Szent ünnep
Szél fúj,
hó hull,
száz varjú épp eszik.
hó hull,
száz varjú épp eszik.
Szél fúj,
hó hull,
a veréb éhezik.
hó hull,
a veréb éhezik.
Szél fúj,
hó hull,
a galamb lesekszik.
hó hull,
a galamb lesekszik.
Szél fúj,
hó hull,
ünnep közeledik.
hó hull,
ünnep közeledik.
Szél fúj és
a hó hullik,
a Karácsony bebújik,
mindig együtt a család,
fellobban a gyertyaláng,
szeretet a szemekben,
ajándék a kezekben.
a Karácsony bebújik,
mindig együtt a család,
fellobban a gyertyaláng,
szeretet a szemekben,
ajándék a kezekben.
Szél fúj,
hó hull,
a bánat elbújik.
Szél fúj,
hó hull,
szomorúság tűnik.
hó hull,
szomorúság tűnik.
Szél fúj,
hó hull,
Karácsonyt ünneplik.
hó hull,
Karácsonyt ünneplik.
Szél fúj,
hó hull,
Jézuskát köszöntik.
hó hull,
Jézuskát köszöntik.
.........................................
CSOMOR
HENRIETT: Varjak
köröttem
Télidőben,
fagy nélküli
decemberben,
ismeretlen
pataknál
egymagam
sétálok.
csacsog,
mint a megszokott.
Köröttem
bársonyos tollú,
éj fekete varjak, tipegve
eleséget
keresnek
zörgő
falevelek közt.
Elnézem
hosszú csőrüket,
bánatos
szemüket.
Azért van
bennük valami
megfoghatatlan
báj,
hiába
viselik a gyász színét,
s nevezik
őket halálmadarának.
Szárnyukat
csattogtatva
komótosan, s
károgva
elrepülnek
fel a magasba.
Egy - egy
kopár faágra ülnek,
szürkés
feketés tájba vegyülnek.
2019.
december 21.
***********************************
4. ELISMERŐ
SZAVAK FONTOSSÁGA
ÁRVAY
MÁRIA : A DICSÉRET SZÉP SZÓ, HA KIMONDJÁK ÚGY JÓ
Jó
tulajdonságaink
Árvay Mária |
A
könyvtárban kellemes meleg volt. A könyvek illata mindent betöltött. Lelkes
Doktor egyik könyvet a másik után szedte le a polcokról, lapozgatta őket,
jegyzeteket készített. Hiába, a kutatómunka is fontos része előadássorozatának.
Nem bánta, mindig is nagyon szeretett olvasni, érdeklődési területének
megfelelő lexikonokat böngészni. Az Internet adta lehetőségeket is kihasználta,
de még mindig a hagyományos olvasási mód számára az ideális.
Elégedetten távozott a könyvtárból, megtalálta, amit keresett.
A mai nap
idézete a következő:
„Aki elfelejti a hála nyelvét, sosem lesz beszélő viszonyban a boldogsággal.”
(John Robbins)
(John Robbins)
- Az
elismerő szavak kifejezése olyan, mintha nyelvet tanulnánk. Megvan a sajátos
szókincse. Mindenekelőtt akkor tudunk kedveskedő szavakat hangoztatni, ha
valamiért, vagy valakinek hálásak vagyunk. Sok mindenért lehetünk hálásak, most
a belső emberi értékekre térnék ki.
Rengeteg olyan tulajdonságunk van, melyek pozitívak, s nem is gondolnánk, mennyi van belőlük.
Rengeteg olyan tulajdonságunk van, melyek pozitívak, s nem is gondolnánk, mennyi van belőlük.
Bekapcsolta
az írásvetítőt.
- Kérem,
figyelmesen olvassák a listát, s szorgalmasan jegyzeteljenek. Egy-egy
tulajdonságról biztosan eszükbe jut egy-egy kedves ismerősük, barátjuk,
rokonuk. Közben gondoljanak arra, milyen jó is lenne elmondani, kifejezni
hálánkat egy-egy ilyen belső értékért.
Melyek ezek?
Rengeteg van belőlük, többet is felsorolok, a teljesség igénye nélkül.
Rengeteg van belőlük, többet is felsorolok, a teljesség igénye nélkül.
Adakozó,
áldozatkész, alkotó típusú, becsületes, célratörő, derűlátó, együtt érző, együttműködő,
előzékeny, engedelmes, felelősséget vállaló, gondoskodó, gyakorlatias, humoros,
hűséges, igényes, játékos, jó a kézügyessége, jó a megfigyelő képessége, jó a
nyelvérzéke, jó kapcsolatteremtő, jó szervező, kellemes modorú, keményen
dolgozó, kiegyensúlyozott, kitartó, könnyen alkalmazkodó, körültekintő,
kötelességtudó, közvetlen, lelkes, lelkiismeretes, megbízható, megnyugtató,
minőségre törekvő, munkaszerető, nyugodt, optimista, önuralma van, őszinte,
ötletgazdag, pontos, problémaérzékeny, rendszerető, segítőkész, szolgálatkész,
takarékos, tartja a határidőket, tisztelettudó, toleráns, tréfás, türelmes,
vidám alaptermészetű, vállalkozó kedvű.
- Ugye
milyen sok van? Még el sem hangzott mind! Dicsérő szavakban is bővelkedünk, nem
csak szidalmakban.
Nem is fűznék hozzá mást, tanulmányozzák a listát, s ha lehet, használják is a gyakorlatban. A következő alkalommal, újabb történettel jelentkezem, a viszontlátásra!
Nem is fűznék hozzá mást, tanulmányozzák a listát, s ha lehet, használják is a gyakorlatban. A következő alkalommal, újabb történettel jelentkezem, a viszontlátásra!
Folytatjuk.
***********************************
5. FANTÁZIA
REGÉNY
Samu Ágnes:
Ősi erők és az újjászületett testvériség
2018. - 5.
fejezet (2. rész)
Az első
vizsgák
Samu Ágnes |
Lion
belehelyezte a teafüves zsákocskáját a forró vízbe, mire az eltűnt, kivéve a
selyemszerű zsinórt. A víz színe zöldé és hófehérré vált, az állaga pedig meg
sűrű és krémes lett. A fura állaga ellenére az illata finomnak bizonyult. Kissé
félve emelte az ajkaihoz a csészét, nem tudta, mire számíthat, de bízott benne,
hogy nem köpi ki. Az első korty teát gyorsan akarta beszürcsölni, de ahhoz még
nagyon forrónak bizonyult. Néhány percig fújdogálta, hátha kicsit kihűl. A
második kortynál már óvatosabb volt, nem akarta megint megégetni a nyelvét.
Legnagyobb meglepetésére a tea nem volt már forró, ráadásul az íze
elmondhatatlanul finomnak bizonyult, leginkább a fehér csokoládé ízvilága
dominált, teljesen beleszeretett. Ahogy kiürítette a csészéjét, Rafael kérdezés
nélkül kínálta már a következő adag teával. Következőként mogyorós és
karamellás barna teával folytatta. Varázslatos képesség nélkül is könnyedén
észre lehetett venni rajta, mennyire oda van minden teáért, amit megkóstolt.
Liont nem csak egy csodás senin meglovaglása és a számára újfajta teák megízlelése nyűgözték le, hanem a Rafaellel való megismerkedés is. Ezt a napot, amíg él, sosem fogja elfeledni.
Az osztályteremben lévő testvérek annyira elmerültek a Történelem vizsga anyagának olvasásában, hogy észre sem vették, amikor Lion vidáman belibbent hozzájuk. Dragon a Pokol Fekete Sárkány legendáját tanulmányozta, ami a kedvenc tananyaga volt. Bárcsak ő is vizsgázhatna, de a minimális képességei miatt ez lehetetlennek bizonyult a számára.
– Úristen! Veled meg mi történt?! – kapta fel a fejét döbbenten Phoenix, amikor meglátta a húgát.
– Gabrielnek köszönhetem – mosolygott vidáman, kipirult arccal a megkérdezett. – Hála neki, most először szépnek találom magam.
– Bolond! Te mindig is szép voltál! – vágta be fennhangon Dragon. – De most olyan vagy, akár egy kis angyal… – motyogta az orra alatt.
– … bőrébe bújt bombázó kis ördög! – vágott a bátyja szavába Phoenix vigyorogva.
– Hm… Nem nagy szám – szólalt meg az osztályba belépő Celestia.
– Hé! Itt csak én kritizálhatok! Fogtad?! – heveskedett felfújt fejjel Wolf, miközben csípőre tette a kezeit és kissé előrehajolt.
– Mindenki tudja, hogy hozzám fogható szépség nincs! – jelentette ki Celestia, miközben sötét rózsaszín és légies kaftánjában illegette magát.
– Egy biztos, ez még nálad is beképzeltebb, Wolf – jegyezte meg Dragon, majd a mellette álló nő hátát megpaskolta.
– Ezért még számolunk! – pufogott, mint valami durcás kiscica. – Jól figyelj rám, szépség – fordította tekintetét Celestiára. – Fontosabb dolgunk van, mintsem veled foglalkozzunk.
– Kár, hogy nem vizsgázhatok veletek – hagyta figyelmen kívül Lion Celestiát, aki tehetetlenségében mérgesen kiviharzott az osztályból. – Történelem vizsga következik most?
– Nem – felelte fáradt hangon Pegazus. – Szabad Varázslatok vizsga lesz ma, csak gyorsan átnézzük, hogy minden vizsgaanyag megvan-e Töriből.
– Még szerencse, hogy van belépőd a könyvtárba, Pegazus, így legalább rendesen fel tudtok készülni a vizsgákra.
– Tudod, Lion, semmivel se vagyunk ezzel előrébb, mivel a vizsgáknál nem jelent előnyt az, hogy ki mennyi könyvből tanul – magyarázta csalódottan Pegazus. – Ugyanis itt teljesen más jellegűen folynak a vizsgák.
– Hogy? – nézett nagy szemekkel Lion.
– Hát… A képességeinkhez nem mérten kapjuk a feladatokat – magyarázta, mialatt Lion megrökönyödötten pislogott –, lényegében olyanok, amikre nem vagyunk felkészülve…
Lion jobbnak látta, ha békén hagyja a vizsgára felkészülő testvéreit. Elkenődött hangulatban haladt végig a folyosón, és közben arra gondolt, jobb lenne, ha tényleg hazamenne. Gondolataiból Merlin kedvesen csengő hangja zökkentette ki.
– Nincs okod a szomorkodásra, Lion – fogta vállon az előtte állót az idős varázsló.
– Már hogyne lenne, hiszen semmire se vagyok jó! – szegte le a fejét.
– Látom, Gabriel nem bírta magát visszafogni – nevetett fel kedvesen Merlin. – Gyönyörű lettél!
– Köszönöm… – motyogta szégyellősen Lion.
– Bocsáss meg nekem, de mennem kell vizsgáztatni – köszönt el Merlin, de mielőtt tovább állt volna, homlokon puszilta Liont.
Lion mai napig nem értette, miért ilyen kedves mindig vele az öreg varázsló, viszont ennek ellenére nagyon hálás volt neki ezért.
A többi testvér izgatottan, idegesen várt Merlinre, akiről köztudott volt az iskolában, hogy a vizsgái nagy meglepetéseket szoktak tartogatni. Pegasus már olyan ideges lett, hogy a gyomra már össze-vissza rángatózott. Wolf egyre elviselhetetlenebb lett, folyton a többiek idegeire ment. Phoenix meg Dragon pedig minden apróságon összekaptak, még azon is, hogy Wolf már teljesen az idegeikre ment.
Merlin megkérte az osztályt, hogy kövessék, ugyanis úgy határozott a vizsgát nem az osztályban tartják, mivel részben gyakorlati jellegű lesz.
Az osztályban mindannyian meglepődtek, hiszen első éves vizsgák nem nagyon szoktak lenni gyakorlati jellegűek.
Merlinék az Arénába vették az útjukat, ahol az osztálynak két csapatra kellett oszlaniuk. Szerencsére a testvérek, Satania és Marina együtt lettek beosztva, ők voltak a Bástya csapat.
Merlin egy kosárkát varázsolt elő, amiben aprócska cetlik voltak elhelyezve. Az osztályban mindenkinek ki kellett húznia egy-egy cetlit.
– Mindenkinek egy név szerepel a kihúzott cetlijén. A Bástya csapat fő feladata a védelem feltörése, míg a Huszároknak a védelem megerősítése lesz a küzdelmek során. Atlas titánjai fognak ebben nekünk segítséget nyújtani – magyarázta Merlin, majd pillanatokkal később megjelentek mögötte a titánok.
Az osztály még az év elején tanult a titánokról, így mindannyian tisztában voltak azzal, hogy nem lesz könnyű dolguk. A titánok hatalmas erővel rendelkeztek, ráadásul védelmező isteni lények, és csakis Atlasban léteznek. Hatos szintűnél gyengébb titánok nincsenek, és csak mindössze hat van belőlük. Tízezer évenként születik egy titán, és legalább kétezer évbe telik, mire teljesen kifejlődik.
Először a Huszár csapat kezdett.
Félix a föld titánját, Humust húzta ki a kosárból, aki sokban hasonlított Sziklára. A titán legalább hat méter magas, nagyon sötét barna bőrű. Koromfekete szemeiből áradt a szigorúság, a könyörületességet nem ismerés. Sziklával ellentétben Humusnak volt haja, ami fekete színű, rasztás, derékig érő és lazán, alacsonyan összekötött lófarokban viselte. Vastag és bőrből készült övvel megerősített, térdig érő, fekete színű ágyékkötőt hordott.
Humus agyag és földből készült, gomb alakú pajzzsal kerítette be magát. Félix gondolkodás nélkül támadásba lendült, az első csapása visszapattant és majdnem eltalálta vele a mögötte álló Rudolfot, aki még éppen időben felszökkent a levegőbe.
Félixnek komoly gondot okozott az, hogy az ellenfele csak védekezik, így nem tudta a támadó képességeit lemásolni. Egyedül a titán védelmének tudását szerezhette volna meg, de jelenleg ennek semmi hasznát nem vehette.
A többiek izgatottan figyelték az eseményeket, még fogadásokat is kötöttek.
Merlin csak mosolyogva figyelte az eseményeket, kíváncsian várta, mi fog ebből kisülni.
Liont nem csak egy csodás senin meglovaglása és a számára újfajta teák megízlelése nyűgözték le, hanem a Rafaellel való megismerkedés is. Ezt a napot, amíg él, sosem fogja elfeledni.
Az osztályteremben lévő testvérek annyira elmerültek a Történelem vizsga anyagának olvasásában, hogy észre sem vették, amikor Lion vidáman belibbent hozzájuk. Dragon a Pokol Fekete Sárkány legendáját tanulmányozta, ami a kedvenc tananyaga volt. Bárcsak ő is vizsgázhatna, de a minimális képességei miatt ez lehetetlennek bizonyult a számára.
– Úristen! Veled meg mi történt?! – kapta fel a fejét döbbenten Phoenix, amikor meglátta a húgát.
– Gabrielnek köszönhetem – mosolygott vidáman, kipirult arccal a megkérdezett. – Hála neki, most először szépnek találom magam.
– Bolond! Te mindig is szép voltál! – vágta be fennhangon Dragon. – De most olyan vagy, akár egy kis angyal… – motyogta az orra alatt.
– … bőrébe bújt bombázó kis ördög! – vágott a bátyja szavába Phoenix vigyorogva.
– Hm… Nem nagy szám – szólalt meg az osztályba belépő Celestia.
– Hé! Itt csak én kritizálhatok! Fogtad?! – heveskedett felfújt fejjel Wolf, miközben csípőre tette a kezeit és kissé előrehajolt.
– Mindenki tudja, hogy hozzám fogható szépség nincs! – jelentette ki Celestia, miközben sötét rózsaszín és légies kaftánjában illegette magát.
– Egy biztos, ez még nálad is beképzeltebb, Wolf – jegyezte meg Dragon, majd a mellette álló nő hátát megpaskolta.
– Ezért még számolunk! – pufogott, mint valami durcás kiscica. – Jól figyelj rám, szépség – fordította tekintetét Celestiára. – Fontosabb dolgunk van, mintsem veled foglalkozzunk.
– Kár, hogy nem vizsgázhatok veletek – hagyta figyelmen kívül Lion Celestiát, aki tehetetlenségében mérgesen kiviharzott az osztályból. – Történelem vizsga következik most?
– Nem – felelte fáradt hangon Pegazus. – Szabad Varázslatok vizsga lesz ma, csak gyorsan átnézzük, hogy minden vizsgaanyag megvan-e Töriből.
– Még szerencse, hogy van belépőd a könyvtárba, Pegazus, így legalább rendesen fel tudtok készülni a vizsgákra.
– Tudod, Lion, semmivel se vagyunk ezzel előrébb, mivel a vizsgáknál nem jelent előnyt az, hogy ki mennyi könyvből tanul – magyarázta csalódottan Pegazus. – Ugyanis itt teljesen más jellegűen folynak a vizsgák.
– Hogy? – nézett nagy szemekkel Lion.
– Hát… A képességeinkhez nem mérten kapjuk a feladatokat – magyarázta, mialatt Lion megrökönyödötten pislogott –, lényegében olyanok, amikre nem vagyunk felkészülve…
Lion jobbnak látta, ha békén hagyja a vizsgára felkészülő testvéreit. Elkenődött hangulatban haladt végig a folyosón, és közben arra gondolt, jobb lenne, ha tényleg hazamenne. Gondolataiból Merlin kedvesen csengő hangja zökkentette ki.
– Nincs okod a szomorkodásra, Lion – fogta vállon az előtte állót az idős varázsló.
– Már hogyne lenne, hiszen semmire se vagyok jó! – szegte le a fejét.
– Látom, Gabriel nem bírta magát visszafogni – nevetett fel kedvesen Merlin. – Gyönyörű lettél!
– Köszönöm… – motyogta szégyellősen Lion.
– Bocsáss meg nekem, de mennem kell vizsgáztatni – köszönt el Merlin, de mielőtt tovább állt volna, homlokon puszilta Liont.
Lion mai napig nem értette, miért ilyen kedves mindig vele az öreg varázsló, viszont ennek ellenére nagyon hálás volt neki ezért.
A többi testvér izgatottan, idegesen várt Merlinre, akiről köztudott volt az iskolában, hogy a vizsgái nagy meglepetéseket szoktak tartogatni. Pegasus már olyan ideges lett, hogy a gyomra már össze-vissza rángatózott. Wolf egyre elviselhetetlenebb lett, folyton a többiek idegeire ment. Phoenix meg Dragon pedig minden apróságon összekaptak, még azon is, hogy Wolf már teljesen az idegeikre ment.
Merlin megkérte az osztályt, hogy kövessék, ugyanis úgy határozott a vizsgát nem az osztályban tartják, mivel részben gyakorlati jellegű lesz.
Az osztályban mindannyian meglepődtek, hiszen első éves vizsgák nem nagyon szoktak lenni gyakorlati jellegűek.
Merlinék az Arénába vették az útjukat, ahol az osztálynak két csapatra kellett oszlaniuk. Szerencsére a testvérek, Satania és Marina együtt lettek beosztva, ők voltak a Bástya csapat.
Merlin egy kosárkát varázsolt elő, amiben aprócska cetlik voltak elhelyezve. Az osztályban mindenkinek ki kellett húznia egy-egy cetlit.
– Mindenkinek egy név szerepel a kihúzott cetlijén. A Bástya csapat fő feladata a védelem feltörése, míg a Huszároknak a védelem megerősítése lesz a küzdelmek során. Atlas titánjai fognak ebben nekünk segítséget nyújtani – magyarázta Merlin, majd pillanatokkal később megjelentek mögötte a titánok.
Az osztály még az év elején tanult a titánokról, így mindannyian tisztában voltak azzal, hogy nem lesz könnyű dolguk. A titánok hatalmas erővel rendelkeztek, ráadásul védelmező isteni lények, és csakis Atlasban léteznek. Hatos szintűnél gyengébb titánok nincsenek, és csak mindössze hat van belőlük. Tízezer évenként születik egy titán, és legalább kétezer évbe telik, mire teljesen kifejlődik.
Először a Huszár csapat kezdett.
Félix a föld titánját, Humust húzta ki a kosárból, aki sokban hasonlított Sziklára. A titán legalább hat méter magas, nagyon sötét barna bőrű. Koromfekete szemeiből áradt a szigorúság, a könyörületességet nem ismerés. Sziklával ellentétben Humusnak volt haja, ami fekete színű, rasztás, derékig érő és lazán, alacsonyan összekötött lófarokban viselte. Vastag és bőrből készült övvel megerősített, térdig érő, fekete színű ágyékkötőt hordott.
Humus agyag és földből készült, gomb alakú pajzzsal kerítette be magát. Félix gondolkodás nélkül támadásba lendült, az első csapása visszapattant és majdnem eltalálta vele a mögötte álló Rudolfot, aki még éppen időben felszökkent a levegőbe.
Félixnek komoly gondot okozott az, hogy az ellenfele csak védekezik, így nem tudta a támadó képességeit lemásolni. Egyedül a titán védelmének tudását szerezhette volna meg, de jelenleg ennek semmi hasznát nem vehette.
A többiek izgatottan figyelték az eseményeket, még fogadásokat is kötöttek.
Merlin csak mosolyogva figyelte az eseményeket, kíváncsian várta, mi fog ebből kisülni.
Folytatjuk.
***********************************
6. VERSVÁLOGATÁS
KLEMENT
BURZA MÁRIA ÉS I. P. STEVE VERSEIBŐL
KLEMENT BURZA MÁRIA: MAGÁNYOSAN BOLYONGÓ ÉRZELEM
![](./index_files/Burza Mária.jpg)
melyben magányosan bolyong az érzelem,
mellé könnyes mosolyom rendelem,
miértekre a választ szavaidban keresem.
Keringőztem
a fénnyel egykoron,
most is vágynám, hogy átöleljen két karod,
nem lehet, mégis belém égetted létedet,
a Fényt takarják fellegek,
melyek hiányod fájdalmából születtek.
most is vágynám, hogy átöleljen két karod,
nem lehet, mégis belém égetted létedet,
a Fényt takarják fellegek,
melyek hiányod fájdalmából születtek.
Nem akartam
mást, csak szeretni Tégedet,
az átélt idő nem volt több., mint röpke pillanat,
de szívemben örökre megmaradt.
.Klement B. Mária
az átélt idő nem volt több., mint röpke pillanat,
de szívemben örökre megmaradt.
.Klement B. Mária
NYIBA,
költők imái díjas író, költő
á
KÖTŐDÉSEK
kötődöm
családhoz, baráthoz,
Istenhez s Hazámhoz,
s a mindent átölelő Szeretet
végtelen, simogató hangjához. Kapcsolatok, kötődések, ez az élet,
szívem kincseskamrájába nézve
kötődéseket látok, melyek fűznek
a gyermekkor játékos világához,
és a lázadó ifjúsághoz.
Istenhez s Hazámhoz,
s a mindent átölelő Szeretet
végtelen, simogató hangjához. Kapcsolatok, kötődések, ez az élet,
szívem kincseskamrájába nézve
kötődéseket látok, melyek fűznek
a gyermekkor játékos világához,
és a lázadó ifjúsághoz.
Kötődöm én
egy-egy tárgyhoz,
s házunk előtt álló öreg akácfához,
forró nyarakhoz, csillagfényes éjszakákhoz,
mikor Isten ege alatt egymást átölelve álltunk.
s házunk előtt álló öreg akácfához,
forró nyarakhoz, csillagfényes éjszakákhoz,
mikor Isten ege alatt egymást átölelve álltunk.
Kötődöm egy
hanghoz, annak bársonyához,
szívemből visszacsengő mondat tartalmához,
ma is simogatja lelkem,- felidézve:
"Ha szeretsz, magadra vigyázol!"
Istenem be szép is!- hisz a Szeretetben
mindig a másikra nézünk, a másikat féltjük.
szívemből visszacsengő mondat tartalmához,
ma is simogatja lelkem,- felidézve:
"Ha szeretsz, magadra vigyázol!"
Istenem be szép is!- hisz a Szeretetben
mindig a másikra nézünk, a másikat féltjük.
Kötődöm
sikerhez, kudarchoz,
gyászhoz, könnyhöz, örömhöz,
múlthoz, jelenhez, s álmodott jövőhöz,
a városhoz, hol bölcsőm ringott,
melyből felsírt a hangom.
gyászhoz, könnyhöz, örömhöz,
múlthoz, jelenhez, s álmodott jövőhöz,
a városhoz, hol bölcsőm ringott,
melyből felsírt a hangom.
titoktartó talányhoz,
kötődöm élethez s halálhoz,
...............................................
PAP ISTVÁN,
ÍRÓI NÉVEN I.P.STEVE NÍVÓDÍJAS költő verseiből:
Augusztusi
gondolat
![](./index_files/I.P.Steve2.jpg)
á
Augusztus 20
A késsel karcolt kereszt kenyeremen, mielőtt megszegem, ezt nem feledem. Anyám
dédanyja tanulta anyjától, ahogyan látta azt kenyérosztáskor. Kalákatánc,
vígság az aratóbál, aratáskor a tarlón taposóbál. Búza kalászából kötött
koszorú, búzakalászból aratókoszorú. Hálát adunk az idei termésért, az új
búzáért, lisztért, új kenyérért! Legyen egyházi ünnep, vagy világi, szívünkben
a szent magyarság világít. I
Nyár Forr a
lég, szél se szórja szét. Minden forrón izzik, míg a hőség lustán hízik. Ájult
karalábé fonnyadtan hever, ma már földhöz verte őt is a meleg, mellé terül a
paprika, ami még gyenge s ha eljön a hűvös este, majd együtt kelnek. Árnyékba
menekülve rakják a petét az utódokról gondoskodó lepkék, méhek döngicsélő
zenéje nászukat nem rég kísérte. Izzunk a nap melegében, az életbe beleégve,
majd az ősz esője visz a télhez előre.
á
Könnyed
nyári ruhában Néma tekintetből a visszhang súgja: tekints olykor-olykor vissza
a múltba! Nem kéne biztatni, hisz sokszor járok a jelentől visszafelé nagy
távon. Szinte suhant , a lába nem ért földet, haja lobogott s libbent fátyol
könnyen, szárnyalt felém ragyogó boldog arccal s csókért izzón égett pirosló
ajka. Forró nyárban maradt s már foszló emlék, viszi a végtelennek tűnő nem
rég. Kattan minden pillanata a létnek, így mutatva példát a sebességnek. Ott a
könnyed szélben, a nagy hőségben, kép fagyott csonttá örök örökségnek. Most
díszkeretben teszem főfalamra, nem feledve azt, bennem megmaradva. Hideg
télben, könnyed nyári ruhában emlék él egy híd melletti utcában, hol a lépteket
vastag hó takarta, mert a könnyfakasztósors így akarta.
á
Holnap ismét
Hegyek karolta völgy ölében remegő felszálló ködében a tegnapok apróka gyöngye,
úgy csillog, mint a tündér könnye. Ékszere a tündöklő mának, a ragyogó Nap
sugarának, hol sötétben is izzó parázs, reményt ébresztő, színes varázs. Némán
sötét a csillagos ég, távoli, nem fénylő s komor kék. csend borítja az
ékességet a sok apró kis fényességet. Mosolyt szülhet a fátylas hajnal, s majd
ápolja, félti a nappal, Halvánnyá váltja az alkonyat megfáradt és ráncos
arcodat. Könnyet temet a lidérces éj, de te nem adod fel könnyedén.
***********************************
7. ESSZÉ
CSOMOR
HENRIETT : Úton lennék örökké
Mozgássérültségem
ellenére is gyűlölöm a bezártságot. Mióta átköltöztünk Komlóra, kínlódás a
betontömbök közti mozgás. Néha anyuval lemegyek bevásárolni, ennyi. Mi az
nekem? Mikor Hosszúhetény, a nagy falu, mondhatnám "enyém
volt”. Ott bejárhattam a szőlőhegyeket és az erdőt ahányszor csak
akartam.
Csomor Henriett |
A tavalyi év
nagyon nehéz, lelkileg megterhelő volt számomra. Ugyanis édesanyám nagyon -
nagyon beteg volt. Azt se tudtam hogyan lesz tovább, csak elveszettként
bolyongtam. Ha otthon voltam, éreztem, hogy rám nehezednek a falak is. Már az
erdőt is untam, de a szenvedésem és a lelki vívódásom enyhült, ha úton
voltam. Persze sokkal könnyebb lett volna a helyzetem, ha egészséges vagyok.
Akkor biztosan hegyet másztam volna pár hétig. Talán előbb csitult volna
bennem az a maró, kegyetlen fájdalom, amely fogva tartott. Az esthajnalcsillag
jöttével sátrat állítok, s tábortűz mellett megsütöm szalonnámat, a zsírját
pedig kenyeremre csepegtettem volna. A csillagok társaságában, s a hold
fényében pedig elmerültem volna gondolataimban.
Abban az
időben csak menni akartam, így letéptem magamról a korlátjaimat, nem érdekelt
semmi, csak hajtottam bele a vakvilágba. Meggy bordó mopedemmel, amit
motornak becézek, kimentem a cseresznyés útra, amely már főútnak számít. Ezt a
szakaszt azért nevezik cseresznyés útnak, mert mindkét oldalán hatalmas cseresznyefák
álltak itt gyermekkoromban. Csodaszép volt a látvány, amikor tavasszal a kék ég
alatt virágba borultak a fák.
Szombat
lévén kisebb volt a forgalom, mint hétköznap, a saját tempómban haladtam az út
szélén. Végre letértem a pécsváradi útra. Itt már átadtam magam a gyönyörnek, a
legszebb érzés, amikor csak én vagyok és a száguldás. Közben futnak mellettem a
fák, s mérhetetlenül szabad voltam akkor. Pillanatra feledtem minden rosszat.
Igazából a Dombay- tavat kerestem, mert a víz közelsége mindig örömöt, és
nyugalmat ad nekem. Szüleim fiatal korukban ide jártak alkalmanként fürdeni.
Mindig azt
mondták, hogy hamar mélyül, azért nem jártunk oda nyaranta. Takaros kis
pinceházak vannak ott, s mára már üdülésre alkalmas hely is lehetne, mert
gyönyörű környezetben fekszik. Telt az idő, s még csak a homokbányáig jutottam,
sajnos vissza kellett forduljak, mert a húgomékat vitte haza anya, s nem
akartam, hogy megtudja merre jártam.
Manapság
édesanyám meséli, hogy a vagány lánya merre járt tudtán kívül.
Idestova fél
év telt el, hogy nem jártam sehol se egyedül. Be kell látnom, hogy ebben a
városban nem találok olyan helyet, ahol elmerenghetek gondolataimban. Egy nap
úgy döntöttem, megszakítom ezt a fullasztó érzést. Munka után tiszta
kalandvágyból, kollégámmal Kertvárosból „begyalogoltunk” a busz végállomásra.
Mindketten mozgássérültek vagyunk, s elektromos tolókocsival közlekedünk. Az
első alkalommal Balázs nagyon kíváncsi volt, hogy a Kertváros és külváros egy
szakaszához mit szólok. Mérhetetlen boldogságot éreztem, hogy valamelyest a
természet lágy ölén ringatózóm megint. Balázs két éve sétál, de még észre sem
vette a szép lucfenyőt, amely félig megdőlve áll egy családi ház kertjében. A
gyönyörű látványba beleborsózott a testem. Amikor kiértünk a vásártérhez, s
balra befordulunk, erdei hatást nyújt a táj. Meghatódtam, s el is
érzékenyültem. Ezt csak az érti meg, aki oly közel áll a természethez, mint én.
A híd alatt egy patak fut, igaz a csobogását nem hallottam, csak kis fodrozó
hullámaiban gyönyörködhettem. Pécs legszebb sétánya, mely elvezet a
végállomásra. Remélem még sokáig járunk erre kollégámmal, felidézve a régi szép
emlékeinket.
2019.
november 30.
***********************************
8. HAZAI
TÁJAKRÓL - NAGY VENDEL ÍRÁSAIBÓL
FELÖLTÖZTETEM
SZÍVEMET...!
NAGY VENDEL: ÚJÉVI
LÁTOGATÁS...
Felöltöztetem
szívemet,
Tiszta új ruhába,
S kívülre is
Szép ruhát veszek.
Ez évben is legelőször
A temetőbe megyek.
Együtt eltölteni
Az ünnepeket.
A sírkertnek csendje vár
Itt nyugszik Apám, s Anyám,
S öcsém is immár.
Tizedik éve.
Első utam idevezet
Minden esztendőben.
Köszöntöm Őket
Fedetlen fővel.
Számomra nem haltak meg,
Csak ide kiköltöztek.
Karácsonykor kis fát hoztam,
Szilveszterkor koccintottam
A zord márvány kővel.
Megköszönöm, hogy őrzitek
Nekem e helyet,
De én még egyszer
Haza megyek.
Süvít a metsző szél,
Fagyosak a rögök,
Itt hagyom most még
E sírgödröt.
Az arcomon érzem
Hideg van nagyon,
A kutya is fázik
Kint az udvaron.
Az ajtót résnyire nyitom ki,
Úgy engedem be a melegbe.
Duruzsol a kályha,
Jobb neki, ha bent van,
A meleg szobában.
Csak Titeket hagylak kint,
- Kedveseim -
A hideg kriptában.
Szorítsatok helyet,
Nem sokára Veletek leszek.
Tiszta új ruhába,
S kívülre is
Szép ruhát veszek.
Ez évben is legelőször
A temetőbe megyek.
Együtt eltölteni
Az ünnepeket.
A sírkertnek csendje vár
Itt nyugszik Apám, s Anyám,
S öcsém is immár.
Tizedik éve.
Első utam idevezet
Minden esztendőben.
Köszöntöm Őket
Fedetlen fővel.
Számomra nem haltak meg,
Csak ide kiköltöztek.
Karácsonykor kis fát hoztam,
Szilveszterkor koccintottam
A zord márvány kővel.
Megköszönöm, hogy őrzitek
Nekem e helyet,
De én még egyszer
Haza megyek.
Süvít a metsző szél,
Fagyosak a rögök,
Itt hagyom most még
E sírgödröt.
Az arcomon érzem
Hideg van nagyon,
A kutya is fázik
Kint az udvaron.
Az ajtót résnyire nyitom ki,
Úgy engedem be a melegbe.
Duruzsol a kályha,
Jobb neki, ha bent van,
A meleg szobában.
Csak Titeket hagylak kint,
- Kedveseim -
A hideg kriptában.
Szorítsatok helyet,
Nem sokára Veletek leszek.
2020.01.01
HANGOS VERS…
Nagy Vendel
Mint hasábfát című versét elmondja: Ilosvay Gusztáv
AUSZTRÁLIA -
A RÁDIÓ SYDNEY MOZAIK 2019. OKTÓBER 01. ADÁSÁBÓL
![]() |
Ilosvay Gusztáv |
Az élő adás
varázsát semmi nem tudja pótolni. Bevallom őszintén, hogy az a fajta technikai
fejlődés, amivel ma mi rendelkezünk adta meg a lehetőséget, hogy a világ
bármelyik pontjára a másodperc töredéke alatt eljutunk. Kezdtünk Kanadában,
Edmontonban, ahol a II. Kanadai Magyar Amatőr Szinházak találkozója
folyik. Épp a kezdést kaptuk el helyszíni riportunkkal. Aztán irány Budapest,
egy taxis élményei, majd közép Ausztrália. Magyarok a Gulágon
- megemlékeztünk arról a több mint 800,000 magyar emberről,
akiket kényszermunkára vagy hadifogolyként a Szovjetunióba hurcoltak el a
nagyhatalmak tudtával. Különös figyelmet érdemel Nagy Vendel verse „ Mint
a hasábfát” címmel .
Közeleg a
Karácsony és Katival ( Ilosvay-Egyed Katalin) Ádvent első vasárnapját
ünnepeltük. Mint mindig most is egy érdekes, pörgős, jó műsort hoztunk.
Kattints rá, meglásd élvezni fogod. Jó rádiózást
Írd be a
keresőbe ezt a címet: www.radiomozaiksydney.com.au
ILOSVAY GUSZTÁV FŐSZERKESZTŐ
á
A VERS
EREDETI, ÍROTT VÁLTOZATA
NAGY VENDEL: MINT
HASÁBFÁT
Ha
meghaltál,
Mint hasábfát
Dobnak a kazánba,
Legalább egyszer,
Meleg lesz a szobában.
A vízcsap alatt álltál,
S vártad
Víz folyik- e
Vagy gáz,
A csövekből,
Vér szivárog olykor
A barna kövekből.
Beitta magát,
Mint a szag,
Melyet árasztanak
Ma is a falak.
Az émelygő édes
Illat a légben,
Beszivárgott vér
Két méter mélyen.
Nem oszlik el
Soha, soha.
A vonat füstje
Rátapadt a peronra.
Gyűlölettel gondolsz
A marhavagonra.
Megszökni nem lehet,
Neveltetéstől fogva,
Hiszen fenn van a vonaton
A dunyha, meg a sonka.
Milyen messze van még
Az az Ukrajna?
Ahová visznek a dologra,
legalább így lett mondva.
S csak azt a
Hosszú szőke hajfonatot
Tudnád feledni
S az ezernyi cipőt,
A gyengeségtől
Latrinába esett
Sikoltozó nőt.
A gimnasztyorkás
Katona mosolyát.
Jaffaje matty,
így kiabált.
Hogy tudjál sírni,
A keréknyomból
Megtanultál inni
Fejed tetejétől
Gerinceden át
A talpadig
Nyomott a szén.
Feketén csillogott,
Mint a szembogár
Ha a kosár súlyosan
A fejedhez nőtt.
S anyád sem ismert meg,
Mikor kopaszon
Katona ruhában
Hazaosontál a hostelon.
Vissza lehetne-e
Forgatni az időt?
Hiszen házadban
Már más lakik,
S betámasztja a kaput,
Hogy nehogy visszajuss.
Kint állhatsz hajnalig.
S megkérded akkor
Az egy igaz Isten
Ilyenkor hol lakik?
S mi miért imádjuk
Százféle képen.
Mikor reszkető testtel
Térdepelsz éppen.
Az oltár előtt.
A hideg köveken.
Családtagok nevét olvashatod
üres sírhantokon,
s falu közepén
felállított márványfalon.
2012.10.20
Megjegyzés:
Lágerből hazajött anyám elmesélése nyomán. Nővére ott
halt meg tífuszban.
MA VAN A
GULÁGRA DEPORTÁLTAK, ÉS MÁLENKIJ ROBOTRA ELHURCOLTAK EMLÉKNAPJA.SOHA NEM
FELEDJÜK!
2019.
NOVEMBER 25.
Nagy Vendel
Mint hasábfát című versét elmondja: Ilosvay Gusztáv
á
NAGY VENDEL: TÉLI BALATON
Tél hava a
Nap tüzét kioltja,
mindent
betakar fehérlő hamuja,
hideg
fagynak fehér porhava.
Csusszan az
álom a fakutyákon,
éjszaka
reccsen a rianáson.
Szél
szárnyán hideg víz fodrozza,
a csend
hűvös hídon átfeszül,
a téli
Balatonhoz ér,
jég fátyolt
fon a parti padokra a szél,
utat keres
jegén a lábnyom.
Keringő
halkuló dallama száll
a Füredi
partokon,
szél dúdol a
Thagóre sétányon.
Mosolygós
Szürkebarát
ontja
borvirágát,
a pince
mélye
szomjazó
vendéget vár,
mézszínű a
borospohár,
bársonyos
íztől összefut
szánkban a
nyál.
Tékozló ősz
ízeivel vár,
s melegével
hív a csodás
Badacsonyi
hegyi varázs.
Mint
megannyi tüzes parázs.
Lent a
mólónál,
körbefagyott
csónak áll,
jégkristályok
fátyolán át
ottfelejtett
ködmárvány,
menekülésre
vár,
álomul hívja
a tavaszt,
a reménylő
megváltást.
Néhány
kifáradt hajó
édesen
alussza téli álmát.
S valahol
fejét veri a fába,
egy éhesen
didergő Harkály,
s kéjesen
csusszan a Sióba
a túláradt
Balaton,
kék vize
surranásra vált.
2019. decemberén
á
NAGY VENDEL: VALAHOL
MESSZE
Valahol
távol,
egy csillagfényes esten ,
kisfiú született,
messze Betlehemben .
egy csillagfényes esten ,
kisfiú született,
messze Betlehemben .
Ez volt az
égi jel,
fénylő csillag vezetett,
máshol is eshetnek csodák,
ez történt veletek.
fénylő csillag vezetett,
máshol is eshetnek csodák,
ez történt veletek.
Hogy e
Földre megszülessünk,
másoknak el kell mennie,
bármilyen fájó is,
ez az élet sorrendje.
másoknak el kell mennie,
bármilyen fájó is,
ez az élet sorrendje.
Kisfiú
született,
mai nap reggelre,
Szilárd lett a neve,
kősziklaként áll majd
vigyázza lelketeket.
mai nap reggelre,
Szilárd lett a neve,
kősziklaként áll majd
vigyázza lelketeket.
Valahol
távol
felsírt egy gyermek,
mikor megérkezett,
éles hanggal jelzett.
felsírt egy gyermek,
mikor megérkezett,
éles hanggal jelzett.
Másképpen
kelt fel a Nap
Mintha tudná
Történelmi ez a mai
téli pirkadat.
Aztán felragyogott a Nap,
S szaladgáltak serényen
Hatalmas Góliátok,
Pusztítók erejét taszítván
Féltők rémálmaival.
S felhangzottak a harsonák,
Hé! Valaki!
Itt vagyok!
Szilárdan egy pici srác.
Figyeljetek énrám:
Hogyha szeretni akartok,
Egyel több
A létszám.
Megszületett Szilárd,
A kisfiú,
Akit mindenki várt,
Hogy övé legyen a világ.
Koccintsunk érte pohárt
Mi végre?
Egészségére!
Mintha tudná
Történelmi ez a mai
téli pirkadat.
Aztán felragyogott a Nap,
S szaladgáltak serényen
Hatalmas Góliátok,
Pusztítók erejét taszítván
Féltők rémálmaival.
S felhangzottak a harsonák,
Hé! Valaki!
Itt vagyok!
Szilárdan egy pici srác.
Figyeljetek énrám:
Hogyha szeretni akartok,
Egyel több
A létszám.
Megszületett Szilárd,
A kisfiú,
Akit mindenki várt,
Hogy övé legyen a világ.
Koccintsunk érte pohárt
Mi végre?
Egészségére!
Messziről
érkeztem,
régen elindultam,
Karácsony környékén születni,
az élet nagy dicsősége,
jelzés értékű lehetne,
figyelmeztet mindörökre.
régen elindultam,
Karácsony környékén születni,
az élet nagy dicsősége,
jelzés értékű lehetne,
figyelmeztet mindörökre.
Szekszárd,
2019. december 21. hajnalán
***********************************
9. FANTÁZIA
REGÉNYSOROZAT
KISS ANIKÓ
ÉS KISS ERIKA: AZ ELÁTKOZOTT HABÓ
6. fejezet. Az állatok
istenei – 1. rész
A társaság ködös és hideg reggelre ébredt fel. A habókok fázósan ültek fel
fekhelyükön, miközben álmosan néztek körbe. Minden csöndes volt; semmi jele nem
volt annak, hogy bárki is követte volna őket. Vagy feladták a lidércharcosok az
üldözésüket, vagy pedig minddel végeztek a legutóbbi harcban – bár ez igen
kétséges volt. Ezek a lények nem olyanok voltak, mint a koboldok vagy más
alantasabb teremtmények, akik gyáván elmenekülnek, ha túlerővel találják szembe
magukat; a lidércharcosok addig nem adják fel az üldözésüket, amíg nem végeznek
velük. E téren eléggé kitartóak voltak, és ha nem végeztek mindegyik
lidércharcossal – ami eléggé valószínűnek tűnt, hiszen nem tudták, Sran hányat
küldött a nyomukba – akkor még találkozni fognak velük.
A Beszélő állatok-mezeje már csak egy napi
járásra volt tőlük, ez idő alatt pedig bármi megtörténhet. De ha sikerül úgy
eljutniuk oda, hogy közben semmi se támadja meg őket, akkor fellélegezhetnek. A
Beszélő állatok-mezejére egyetlen gonosz lény sem teheti be a lábát. Sadok és
barátai ott biztonságra és menedékre lelhetnek; persze csak akkor, ha Momoro
ezt megengedi nekik.
![]() |
Kiss Anikó és Erika |
Amit Krain róla mondott el, Mellont és
Sadokot elgondolkoztatta. Momorót folyamatos veszteség érte, amióta Sran újra felbukkant
Világföldén, és emiatt a beszélő állatok kezdtek bizalmatlanokká válni az
idegenekkel szemben. Veszélyes volt bárkinek is úgy betennie a lábát a
birodalmukba, hogy nem kapott rá engedélyt. Krain elmondása szerint sok vándor
és utazó tűnt el úgy, hogy bemerészkedtek a beszélő állatok birodalmába, és
akik ezt tették, nem is jöttek ki onnan élve. Sadok nem tudta, hogy mire
számítson. Nem akarta veszélynek kitenni a barátait, de muszáj volt elmenniük
Momoróhoz. El kell mondania, hogy milyen veszély fenyegette Világfölde Szabad
Népeit. Régen barátok voltak; biztosan meghallgatná, ha erre kérné.
Amint a Nap első sugarai elkezdtek
előbukkanni a horizonton, a csapat útra kelt. Libasorban haladtak, visszafogva
lovaik lépteit, hogy Krain és Dwan lépést tudjanak tartani velük. Persze Deren
és Erethon felajánlotta nekik, hogy üljenek fel a lovaikra, míg ők maguk gyalog
mennek tovább, de Krain és Dwan ezt visszautasították. Gyengeségnek tartották
volna, ha elfogadták volna ezt. Így hát ők voltak azok, akik gyalogoltak:
fáradhatatlanul és kitartóan.
Előttük a végtelen zöld síkság terült el.
Ezt a terepet már Meron és Deron is felismerte. Ez a síkság választotta el őket
a beszélő állatok otthonától. Ha sikeresen átkelnek rajta, talán napnyugtakor odaérnek
a Beszélő állatok-mezejére. Átkeltek egy nem túl mély patak vizén, ahol előtte
megtöltötték a kulacsaikat, aztán mentek tovább. Az idő tiszta volt, és a
tegnapi naphoz képest sokkal melegebb volt. A habókok örültek a szép időnek.
Fel is vidultak tőle, és ezért Soma és Tran egy vidám nótába kezdtek bele, ami
leginkább egy őszi szüretről szólt, amit a habók főleg aratáskor szoktak
énekelni. Sadok és barátai megmosolyogták a két ifjonc vidámságát, csak Krain
és Dwan maradtak komorak. Nemigen tetszett nekik a habókok felhőtlen vidámsága,
hiszen elméletileg egy igen veszélyes küldetésben vesznek részt, nem? Akkor meg
minek énekelnek? Hogy ide csalogassák magukhoz az ellenséget? Amikor Soma és
Tran befejezték az éneket, Krain megragadta az alkalmat arra, hogy alaposan
megmossa a fejüket, amiért ilyen felelőtlenek voltak.
- Ha eddig nem tűnt fel az ellenségnek a
jelenlétünk, ezután a hangoskodás után biztosan észrevett minket – mondta Krain
hidegen. – Mik vagytok ti? Vándor énekesek vagy harcosok?
- Egyik sem – válaszolta Sadok, hogy
megvédhesse fiatal barátait. – Csupán egyszerű habók, akik most először vesznek
részt egy ehhez hasonló kalandban. Kérlek, nézd el nekik, hogy ennyire
életvidámak. Nem akartak semmi rosszat.
- Ezt nem is feltételeztem – mondta Krain
Sadokra nézve. – De nem ártana megtanulniuk gondolkodni is. Nem akárki üldöz
benneteket. Észrevétlennek kell maradnunk, amíg csak lehet.
- Teljesen mindegy, hogy észrevettek-e
minket vagy sem – szólalt meg Mellon is. – Ha maradtak még lidércharcosok,
biztosan akkor akarnak minket elkapni, amikor mi nem számítunk rájuk.
- Valóban nem tudjuk, hányan maradtak még
életben – értett egyet Dwan. – És az is igaz, hogy a lidércharcosok nem szokták
csak úgy feladni mások üldözését. Valószínűleg akkor akarnak lecsapni ránk,
amikor már majdnem elértük a Beszélő állatok-mezejét.
- De miért küldték a nyomunkba ezeket a
lidércharcosokat? – kérdezte Soma. – Srannak mi haszna van ebből? Ha én lennék
ő, akkor személyesen akarnám elkapni Sadokot.
Sadok elismerően nézett fiatal barátjára.
Jól kiismerte Srant amíg úton voltak. Bár Soma még nem találkozott vele
személyesen, de már rájött arra, hogy a Sötétség Fejedelme nem szokott hibás
döntéseket meghozni. Régen rájött arra, hogy ezeket a harcosokat nem azért
küldte utána, hogy végezzenek vele.
- Sran számára ez csupán szórakozás –
mondta Sadok Somának, aki ráemelte tekintetét. – Nem azért küldte a
lidércharcosokat a nyomomba, hogy vadásszanak rám, hanem azért, hogy
hátráltassanak engem.
- Nagyon hátráltatnak, nem mondom – mondta
Dwan gúnyosan. – Mégis ők fekszenek holtan és nem te, vagy a társaid.
- Mert valószínűleg nem tudta, hogy kikkel
fogok szövetséget kötni. Ő úgy küldte el utánam a harcosait, hogy fogalma sem
volt arról, hogy időközben találtam magamnak szövetségeseket. Ezért is küldött
kémeket Magor városába, hogy megtudja, úton vagyok-e, és hogy vannak-e társaim.
- Akkor azok a kémek már biztosan
értesítették őt arról, hogy kikkel szövetkeztél – mondta Deren.
- Lehetséges, de ő ettől nem fog megijedni
– válaszolta Erethon. – Már csak azért sem, mert nagyon bízik magában. Felőle
Sadok azzal lép szövetségre, akivel akar, ő akkor is végezni fog vele és
mindenkivel, akivel Sadok szövetkezett. Sokkal erősebbnek képzeli magát,
máskülönben nem akarna újabb háborút indítani Világfölde ellen.
- Lehet akármennyire elszánt, akkor sem
hagyjuk, hogy ezt tegye – mondta Soma szenvedélyesen. – Megakadályozzuk, hogy
elpusztítsa az otthonunkat.
Dwan jókedvűen felnevetett.
- Jól beszélsz, fiam – mondta Somának. –
Kemény kis fickó vagy, ha ilyen merszen kimerted mondani, hogy végzel Srannal.
Soma elvörösödve hajtotta le fejét. Nem
tudta eldönteni, hogy az előbb Dwan gúnyolódott vele, vagy pedig megdicsérte.
Bár éppenséggel lehetett mindkettő is. Ki tudja? Egy törpnél nem lehetett
tudni, hogyan érti, amit az előbb mondott. Tovább haladtak. A Nap már magasan
járt fent az égen, ami azt jelentette, hogy most volt dél. A szél finom illatot
hozott magával, ami a távoli Beszélő állatok-mezejéről származott. A habókok
beleszagoltak a levegőbe, és ez a finom, édes illat, ami magában hordozta a
múló nyár és közeledő ősz összes illatát, megdobogtatta szívüket. Kicsit
nehezükre esett elhinni azt, amit Krain mondott nekik a Beszélő állatok
királyságáról. Ahonnan ilyen finom illat származott, nem lehet veszedelmes, sőt
leginkább gonosz nem.
Persze Krain nem azt állította, hogy a
beszélő állatok szívébe gonoszság költözött volna, csak éppen nem viseltettek
valami túl nagy bizalmat az idegenekkel szemben, amióta Sran szolgái
megtámadták őket. Persze, hogy veszélyes volt bemerészkedni a birodalmukba, de
nekik muszáj volt ezt tenni. Valakinek értesítenie kellett ezeket a lényeket
arról a veszedelemről, ami egész Világföldét fenyegette.
Rövid pihenőt tartottak, hogy
megebédeljenek, s hogy persze Krain és Dwan is megpihenjen, akik nemigen tűntek
fáradtnak, de azért azt sem akarták, hogy a végtelenségig kifárasszák magukat.
A társaság csöndben ebédelt, habár Soma és Tran azért néha megszólalt, hogy
egy-egy vidám mondókával fölvidítsák társaikat, de látván a törpök hűvös
tekintetét inkább letettek arról, hogy ezt tegyék. Úgy tűnt Krainnak és Dwannak
nemigen tetszett a habókok viselkedése. Ők olyan helyen nőttek fel, ahol nem
volt szokás ilyen vidámnak lenni. Az ő természetük sokkal vadabb volt, és épp
ezért, nem nagyon kedvelték a habókok cserfességét, ami leginkább azért is volt
így, mert nem tartották sokra őket. Az egyetlen habó, akit valamelyest
tiszteltek, az Sadok volt, de őt is csak azért, mert legyőzte a Sötétség
Fejedelmét.
Ebéd után útnak indultak, de most azok is
gyalog mentek, akiknek voltak lovai. Éberen figyelték a talajt, hátha látnak
rajta valamilyen nyomot, ami elárulhatja, hogy ellenségeik itt vannak-e a
közelben, de semmi jel nem mutatott arra, hogy a lidércharcosok a környéken
lettek volna – de ez csak idő kérdése volt.
Egy kissé délnek fordultak, aztán haladtak
tovább. A vidék lejtőssé vált, bár ez meg se kottyant az utazóknak. Soma és
Tran is egészen hozzászoktak a folytonos utazáshoz. Jól bírták a terepet, és
tartották a lépést a többiekkel: főleg azért is, mert ezzel akartak bizonyítani
Krainnak és Dwannak, hogy nem olyan gyengék, mint amilyennek első pillantásra
tűntek.
Soma – hogy még jobban bizonyítsa
bátorságát – Krainhoz lépett, aki ügyet sem vetett a fiatal habóra; még csak rá
se pillantott, míg Dwan kíváncsian figyelte az eseményeket. Vajon mire
készülhet ez a habo? – gondolta magában szórakozottan. Soma megnyalta ajkát,
majd halkan nyelt egyet, aztán összeszedve minden bátorságát, megszólította a
törp-királyt:
- Öhm – szólalt meg Soma -, igaz, hogy te
rokona vagy annak a Drainnak, aki egykor Sadok barátja volt?
Krain végre a habóra nézett. Egy
pillanatra nem tudta eldönteni, hogy mire akar kilyukadni ez az ifjú habó.
Minek kérdez tőle ilyeneket, amikor egészen nyilván való volt, hogy ő Drain
király leszármazottja.
- Talán kételkedsz benne? – kérdezte hidegen,
mire Soma egyből védekezni kezdett.
- Nem, dehogy! – mondta Soma tiltakozva. –
Csak…
- Csak? Mi az a „csak”?
- Csak – kezdett bele ismét Soma, miközben
alig bírta ki, hogy le ne süsse a tekintetét -, engem mindig is érdekeltek a törpökről
szóló történetek. És Drain királyt mindig is nagyra becsültem azért, amit
Világföldért és Sadokért tett.
- És nekem mi közöm van ehhez? Drain volt
barátságban Sadokkal és nem én.
Soma megbántódott attól, ahogy Krain ilyen
durva hangon válaszolt neki.
- Én csak… Csupán barátkozni szeretnék.
Krain a bátortalanul letekintő habót
nézte. Nem szólt egy szót sem, míg végül úgy döntött, hogy szoba elegyedik
vele.
- Mit akarsz tudni? – kérdezte Somától,
aki fellelkesülve nézett rá.
Eleinte alig jutott szóhoz, majd amikor
sikerült úrrá lennie izgatottságán, akkor beszélni kezdett, de annyi kérdést
tett fel, hogy Krainnak fájni kezdett a feje. Bár megpróbált türelmesnek lenni,
de ez igen nehezére esett; nem gondolta, hogy egy habó képes ennyit fecsegni.
Masszírozni kezdte fájó homlokát, majd felkapta fejét, amikor Soma újabb dolgot
kérdezett tőle.
- Mit kérdeztél? – nézett az ifjú habóra,
aki értetlenül nézett rá.
- Hát csak azt, hogy kerültél Vadvidék
területére? Mi késztetett rá, hogy elhagyd az otthonodat?
Krain komoran válaszolt az ifjú habó
kérdésére.
- Hogy kiderítsem, miért kezdett el újból
terjedni a sötétség Világföldén. És hogy miért érte egyre több támadás a
királyságomat. Így hát útnak indultam, és megkértem Dwant, hogy tartson velem.
Soma Dwanra nézett, aki alig észrevehetően
bólintott egyet, majd újból Krainhoz fordult.
- És addig ki vigyáz a népedre?
- A fiam és az unokaöcsém. Náluk jobb
védelmező nem is kell.
- Igen – válaszolta Soma, mert
hirtelenjében nem is tudta, hogy mit is mondjon erre.
- És neked? – kérdezte Krain váratlanul,
mire a fiatal habo újból rátekintett. – Neked vannak testvéreid?
Soma belelkesült. Elmondta Krainnak, hogy
két húga és három bátyja van, amin a törp-király kedvesen elmosolyodott.
Tetszett neki, hogy Soma milyen lelkesen mesél a testvéreiről. Megtudta, hogy
Soma szülei földműveléssel foglalkoznak, ami miatt nagy tiszteletnek örvendtek
Habo-völgyében. Ez egy kicsit meg is lepte Kraint. Nem is gondolta volna, hogy
egy egyszerű földműves család sarja az, aki elindult erre a veszélyes
küldetésre. Azt gondolta, hogy Soma ennél jobb családból származik. Mégis mi
készthette arra, hogy Sadokkal tartson?
- Mondd csak? – szólalt meg Krain ismét. –
Miért döntöttél úgy, hogy elhagyod Habó-völgyét, amikor ott biztonságban
voltál?
Soma a törp-királyra nézett. Elsőnek nem
tudta, hogy mit feleljen neki. Igazából ő sem értette, miért akart ennyire Sadokkal
menni. Az biztos, hogy nem azért kelt útra, mert ennyire jó mókának tartotta
ezt az utazást. Őt sokkal inkább az a cél hajtotta, hogy a segítségére legyen
annak a habónak, aki képes volt akár a saját élete árán is megvédeni
Világföldét attól a lénytől, aki egyszer már megpróbálta elpusztítani azt. És
persze ott voltak a szülei és a testvérei, akiket jobban szeretett mindennél.
Az ő biztonságuk is annyira fontos volt számára, mint az, hogy segítsen
Sadoknak.
- Hogy miért döntöttem így? – kérdezte,
mikor ismét megtudott szólalni. – Talán azért, mert mindenáron segíteni akarok
Sadoknak abban, hogy végleg elpusztítsa Srant. Talán én vagyok az egyetlen, aki
jól tudja, milyen lehetett úgy leélnie háromezer évet, hogy közben azt kellett
látnia, hogyan halnak meg körülötte azok, akiket egykor szeretett, és hogy a
világ, amit ismert, lassan megváltozik körülötte. Ez nem lehetett könnyű neki.
Ilyen kegyetlen átkot csak olyan találhatott ki, aki akkora gonoszsággal bír,
ami képes arra, hogy minden jót elpusztítson maga körül. Szeretnék Sadoknak
segíteni.
Krain hallgatott. Meglepte a habó válasza.
Ilyen nagyfokú hűséggel és barátsággal még sosem találkozott. Hogy valaki azért
keljen útra, mert mindenáron a segítségére akart lenni annak, aki egész életében
szenvedett egy olyan átok miatt, ami legnagyobb kínt okozta neki, az igazán
nemes tett volt. Nem is emlékezett, mikor találkozott utoljára ekkora hűséggel,
hiszen nem sok lényben található meg ez a nemes érzés: legalábbis a tündékben
biztosan nem.
Elkomorodott a tekintete, mikor eszébe
jutott annak az emléke, milyen volt, mikor a tündék elárulták népét és
családját. Régen történt; akkoriban háború sújtotta a fehér-erdei tündéket,
akik a legkisebb öccsének a feleségének voltak a rokonai. Timudiel Thrandor
húga volt, akit öccse, Dahin vett el feleségül – habár ezt a házasságot a
tündék soha sem tudták elfogadni. Timudiel és Dahin boldog házasságban éltek,
egészen addig, amíg ki nem tört a háború a fehér-erdei tündék és a
lidércharcosok között. Thrandor a törpök segítségét kérte, és Krain nem
habozott a segítséget nyújtani nekik.
Vele tartott Timudiel és Dahin és azok
gyermekei: Kahin és Mirwen. Súlyos háborút vívtak a Sötétség erőivel szemben,
amit nehéz és fájdalmas áron nyertek meg. Ebben a háborúban esett el Dahin,
akinek a testébe egy lélekváltó költözött bele és vette át teste és elméje
felett az irányítást. Maga Krain végzett vele, nem kiesebb fájdalom árán, mert
csak így menthette meg öccse életét. Timudiel pedig úgy halt meg, hogy fiát,
Kahint védte meg egy halálos csapástól, aminek Thrandor is szemtanúja volt. A
tünde-király – aki mindenkinél jobban szerette húgát – pedig nem habozott,
azonnal Kahinnak támadott. Abban a háborúban már nem a Sötétség erői voltak az
ellenségei, hanem maga Kahin, akit mindig is megvetett félvérsége miatt.
Végzett is volna vele, ha Krain nem állítja meg. Nem ölte meg, de egy életre
megtanította mit kap tőle az, aki elárulja őt.
A háborút megnyerték, de a törpök és a
tündék örök ellenségekké váltak azok után, hogy Thrandor elárulta és majdnem
végzett unokaöccsével, aki súlyos sérüléseket szenvedett el tőle, amikbe kis
híján belehalt. Ezt Krain soha sem tudta megbocsájtani Thrandornak. Azzal, hogy
rátámadott Kahinra, és majdnem meg is ölte őt, örökre kivívta a törp-király
gyűlöletét. Nem is tette be azóta se egyetlen tünde a lábát az ő birodalmába,
mert ha ezt tette volna, semmi jóra nem számíthatott Kraintól. Kahin és Mirwen
pedig az Ezüst-hegység törpjeinél maradtak, és együtt nevelkedtek Éhonnal, Krain
fiával, aki úgy szerette őket, mintha a saját vérszerinti testvérei lettek
volna. Krain pedig apjuk helyett apjuk volt, és úgy vigyázott rájuk, mintha a
saját gyermekei lettek volna.
Krain maga elé pillantott. Arca komor volt
és feszült. Látszott rajta, hogy milyen érzések dúlnak benne ezek miatt az
emlékek miatt, ami nem kerülte el Soma figyelmét. Nem értette, hogy Krain miért
néz így, hiszen semmi olyat nem mondott, amivel feldühítette volna őt. Már
éppen meg akarta szólítani őt, amikor egyszer csak Dwan volt az, aki
megszólalt:
- Nagyon bátor vagy – mondta a törp
tiszteletre méltóan, ezzel is elterelve királyáról Soma figyelmét -, és nemes
szívű, ami igencsak kiemel téged, a többi habo közül. Eddig azt hittem, hogy
minden habo csupán ostoba és gyáván meglapuló teremtmény, aki mit se törődik
mások és a világ bajával.
- Azért nem minden habo ilyen. Hiszen
Sadok is egy habó, mégis ő volt az, aki legyőzte Srant. Aztán itt vagyok én és
az unokaöcsém. Mi azért vállalkoztunk erre az útra, hogy segítsük a
barátainkat, és hogy megóvjuk a világot Sran gonoszságától.
- Valóban kiemelkedsz a többi fajtársad
közül, és ez tetszik nekem. Szívesen megküzdenék veled, hogy lássam, mire vagy
képes, ha nincs kifogásod ellene.
Soma Dwanra kapta a tekintetét. Elsőnek
nem tudta eldönteni, hogy a törp komolyan beszél-e, vagy csak ugratni akarja
őt, de amikor belenézett Dwan vidáman csillogó szemeibe, rá kellett döbbennie,
hogy a törp igenis komolyan gondolja azt, amit az előbb mondott neki. Tényleg
ki akarja őt hívni egy párbajra, ami igencsak szokatlan volt Soma számára.
Vajon minden törp ilyen, vagy csak Dwan volt az egyetlen, aki ennyire le akarta
tesztelni mások harci tudását?
- Hagyd a fiút, Dwan – hallotta meg ismét
Krain hangját, ki újra olyan nyugodt volt, mint beszélgetésük legelején. –
Inkább kérd meg Erethont, hogy küzdjön meg veled. Úgyis tartozik még neked egy
viadallal.
- Jó ötlet – értett egyet királyával Dwan,
és azonnal Erethonhoz sietett, ki enyhe idegességgel az arcán várta a törpöt,
aki azonnal megkérdezte a bérgyilkostól, hogy hajlandó-e megküzdeni vele.
- Felejtsd el! – mondta Erethon
tiltakozva. – Egyszer már megküzdöttünk egymással. Minek akarnád ismét
letesztelni a képességeimet?
- Azért, mert te vagy az egyetlen lény,
akit még nem sikerült legyőznöm, és addig nem nyugszom, amíg ez nem sikerül.
- Ugyan. Minek akarnál legyőzni, amikor
így is erős harcos vagy? Az egésznek semmi értelme nem lenne.
- Igenis lenne értelme, mert szeretném
végre megtudni, hogy melyikünk a jobb harcos!
- Szerintem te – zárta le a vitát Erethon,
és Sadokhoz sietett, hogy nyugta legyen Dwantól, ki villogó tekintettel nézett
utána.
Nem szerette, mikor a bérgyilkos így
viselkedett vele. Valahányszor meg akart küzdeni Erethonnal, mindig kitalált
valami kifogást, hogy ezt elkerülhesse; pedig igazán nem kért sokat tőle.
Igazán megtehetné neki ezt a kis szívességet, és téved, ha azt gondolja,
ennyiben hagyja a dolgot. Egy napon ráveszi a bérgyilkost arra, hogy megküzdjön
vele, és akkor ki fog derülni, melyikük a legerősebb harcos; erre megesküdött.
A társaság haladt tovább; a lenyugvó
napsugarai vörös fénybe vonták az eget, amin hatalmas felhők gyülekeztek.
Lassan beköszöntött az éjszaka, és így a csapat kénytelen volt letáborozni.
Aznap nem gyújtottak tüzet, ami miatt Tran bosszúsan nyafogni kezdett, de Krain
szigorú nézésétől egyből abbahagyta a panaszkodást; csak magában bosszankodott
még egy kicsit. Hideg vacsorát ettek, majd aki akart, lefeküdt aludni, míg
mások ébren maradtak, és őrködtek alvó társaik mellett. Nem tudhatták biztosra,
hogy nem ólálkodtak a közelben lidércharcosok. Ez a veszély még mindig
fennállt, és addig muszáj volt elővigyázatosnak lenniük, amíg el nem érik a
beszélő állatok birodalmát. Remélhetőleg ez holnap meg is fog történni.
Az est folyamán nem érte őket támadás, ami
egyrészt megnyugtatta Sadokot, másrészt furcsának is tartotta. Valahogy biztos
volt abban, hogy még maradtak olyan lidércharcosok, akik el akarták kapni őket.
Na de, ha ez így van, akkor vajon hol vannak? Miért nem jöttek elő és támadtak
rájuk? Netán Sran volt az, aki visszarendelte őket? Vagy talán más miatt
maradtak távol? Valamilyen okuk csak volt arra, hogy még nem akarták őket megtámadni.
Ezek a harcosok nem szokták kiengedni a kezükből a zsákmányt; kivéve akkor, ha
már nem éltek, de ez szinte elképzelhetetlen volt Sadok számára.
Hajnalban útra keltek. Már nem sok
hiányzott, hogy elérjék a Beszélő állatok-mezejét. Mérföldeket tettek meg úgy,
hogy közben nem futottak bele az ellenségeikbe. Átkeltek egy kisebb patakon,
amit Fénylő-pataknak hívtak. Ez a patak jelezte azt a határt, ami Vadvidék és a
Beszélő állatok-mezejét választotta el. Ahogy az utazók átkeltek rajta, már a beszélő
állatok birodalmában találták magukat, ahová az egyszerű halandók csak ritkán
tették be a lábukat. Maga Sadok is csak egyszer járt ezen a helyen; még akkor,
amikor Sran először akarta elpusztítani Világfölde népét. A levegőben érezni
lehetett egy kisebb fajta feszültséget, ami fojtogatóan hatott azokra, akiknek
gyengébb volt az akaratuk. Érezték a levegőben vibráló dühöt és az ellenséges
érzést, ami egyértelművé tette számukra, hogy Krain igazat mondott, és hogy a
beszélő állatok birodalmába valóban veszélyes volt betennie a lábát annak, aki
nem volt barátja Momorónak.
Sadok remélte, hogy a beszélő állatok
királya nem fogja őt és barátait bántani. Talán az is előfordulhat, hogy
végezni fognak velük még mielőtt meghallgatnák jövetelük okát. Óvatosnak kell
lenniük. Ha életben akarnak maradni, akkor mindenképpen úgy kell viselkedniük,
hogy ne haragítsák magukra a beszélő állatokat.
Útnak indultak, és Soma és Tran
bármennyire is féltek, lenyűgözte őket az előttük elterülő vidék szépsége. Vadvidék
kietlen tájai után a Beszélő állatok-mezejének gyönyörű tája úgy hatott a két
fiatal habóra, mint fáradt utazóra a friss víz íze. Egyszerűen lehetetlen volt
nem beleszeretni e csodás vidékbe, mely otthont adott az állatok isteneinek. Az
otthonukra emlékeztette őket. A zöldellő táj csak úgy ontotta magából az
életet. A növények és a virágok egészségesek és szépek voltak. Látszott rajtuk,
hogy olyan lények gondozták őket, akik békében éltek a természettel. A levegő
tiszta volt; szinte üdítően hatott azokra, kik belélegezték. Teljesen elütött a
vidék kinézete attól a veszedelmes érzéstől, ami körüllengte. Bármi is volt ez,
érezték, olyan erő van jelen ebben a birodalomban, ami egyszerre uralta az
életet és a halált, amely könnyedén lecsap arra, aki vét a törvényeivel
szemben. Ezt nem ártott észben tartaniuk.
Egy sziklás, meredek részen ereszkedtek
le, amikor egyszer csak Tran arra lett figyelmes, mintha valamilyen sötét
árnyalak suhant volna el mellettük. A fiatal habó döbbenten állt meg, miközben azt
a helyet nézte, ahol az előbb látta az árnyalakot. Nem tudta hirtelenjében
eldönteni, hogy mit is látott az előbb. Deren észrevette tanítványa
lemaradását, mire hátrafordult, és a fiatal habóra nézett.
- Mi a baj, Tran? – kérdezte tanítványától,
aki zavartan beszélni kezdett.
- Láttam valamit – mondta Tran, miközben
előremutatott. – Egy árnyalakot.
Mindenki a fiatal habóra nézett, aki még
mindig reszketve állt, és szíve vadul kalapált mellkasában. Krain és Dwan
lassan megfogták fegyvereik markolatát, hogy előrántsák azokat, mire Sadok
gyorsan leintette őket.
- Nehogy fegyvert rántsatok! – mondta a
két törpnek. – Nem tudhatjátok, hogy kit látott Tran.
- Akkor mégis mit javasolsz, mit tegyünk?
– vágott vissza Dwan, de ahogy ezt kimondta, abban a pillanatban arra lett
figyelmes, hogy hatalmas állatok bukkantak fel a semmiből, és vették őket
körbe.
Soma és Tran meglepődve néztek az őket
körbevevő állatokra, mik szigorúan és fenyegetően állták körül az utazókat.
Sadok és Mellon nyugodtan álltak; meg se próbáltak fegyvert rántani ellenünk.
Tudták, ha ezt teszik, akkor csak maguknak ártottak volna. Deren ideges volt
egy kissé, hiszen életében most először találkozott az állatok isteneivel,
kiken látszott, nem haboznak, ha esetleg meg kéne ölniük őket. Ezek az állatok
teljesen mások voltak azokhoz a beszélő állatokhoz képest, akik Magor városában
éltek. Eme állatok istenek voltak, akik a természet őreiként léteztek ebben a
világban, és akikkel szemben nem volt értelme harcba bonyolódni. Bár azt nem
lehetett tudni, hogy mi volt velük a szándékuk. Még maga Krain és Dwan se
tudta, mit kéne tenniük. Rántsanak fegyvert vagy se?
Feszült percek következtek, amíg a
társaság arra várt, hogy az állatok közül valaki megszólaljon. Egyikük kilépett
a többi közül, és Sadokhoz és Mellonhoz lépett, kik nyugodtan álltak. A
rozsomák végignézett fényes szemével a máguson és a habón, majd beszélni
kezdett: tisztán és érthetően.
- Kik vagytok idegenek? – kérdezte. – És
milyen jogon léptétek át birodalmunk határát?
Mellon volt az, aki válaszolt:
- Én magam mágus volnék – felelte az öreg
mágus, miközben meghajolt a rozsomák előtt. – A nevem Mellon. Jó barátságban
vagyok királyotokkal, akivel együtt harcoltam a Nagy Ellenséggel vívott
háborúban.
A beszélő állatok egymásra néztek, és
valamit beszélni kezdtek a saját nyelvükön, amit - Mellon kivételével - senki
se értett. Végül az állatok elhallgattak, és újból a mágusra néztek. A rozsomák
meghajolt Mellon előtt. Szeme ezúttal tiszteletet sugárzott.
- Az én nevem Hassafen – mutatkozott be az
öreg mágusnak. – Sokat hallottam rólad és hőstetteidről. Igazi nagy
megtiszteltetés találkozni azzal a mágussal, aki egykor megmentette
Világföldét.
- Részemről a megtiszteltetés – válaszolta
Mellon, majd Sadok felé fordult, hogy bemutassa őt.
- Ez a habo, akit mellettem látsz, Sadok,
kit szintén jól ismer a királyod.
Hassafen Sadok felé fordult. Sokat látott
szemeivel alaposan végigmérte őt, majd miután megállapította, hogy Sadok
megegyezik azzal a habóval, akiről ősei dalai és legendái szóltak, akkor előtte
is meghajolt, és így szólt hozzá:
- Légy üdvözölve, Sadok, Sran Legyőzője.
Örülök, hogy találkozhattam azzal a habóval, aki szembe mert szállni azzal a
Sötétséggel, ami Világföldét fenyegette.
- Köszönöm – felelte Sadok csöndesen,
miközben a rozsomákot figyelte.
Még mindig lenyűgözte ezeknek a hatalmas
állatoknak tiszteletet parancsoló megjelenése. Őróluk valóban elhitte, hogy
élet és halál urai, akik egy olyan ősi tudás birtokosai voltak, aminek
létezéséről neki fogalma sem volt.
Hassafen Sadokra pillantott, majd lassan
barátaira emelte a tekintetét, kik egész testükben megfeszültek, mikor a
hatalmas rozsomák rájuk emelte szigorúan csillogó barna szemeit. Mikor meglátta
Meront és Deront, rögtön tudta, hogy ők azok közül a beszélő állatok közül
valók, akik ott éltek Magor városában.
- Legyetek üdvözölve a beszélő állatok
birodalmában Magor városából jött rokonaim – mondta az öreg rozsomák a két
fiatal lónak, akik tisztelettudóan meghajoltak előtte.
- Te pedig légy üdvözölve népünk hatalmas
őrzője – felelték egyszerre.
Most először fordult elő velük, hogy
szemtől szemben találkozhattak népük isteneivel, és ez akkora megtiszteltetés
volt számukra, hogy többet nem is tudtak mondani.
Az öreg rozsomák Krainhoz és Dwanhoz
fordult, kik igyekeztek nem kimutatni idegességüket. Még soha sem találkoztak
ilyen hatalmas lényekkel, csupán a legendáikból tudták, hogy mekkora állatok
lakják Világfölde ezt a részét, és most, hogy maguk is látták őket, kicsit
feszélyeztetve is voltak miatta. Nem tudhatták, hogy mire számíthatnak tőlük,
hiszen a törpök nem olyan életvitelt éltek, ami esetleg tetszett volna a
beszélő állatok isteneinek. Bár soha sem bántották a természetet, és az
állatokat is tisztelték a maguk módján, de őket inkább sokkal jobban érdekelték
a hegyek mélyén lévő kövek és nemesfémek, semmint hogy azzal törődtek volna,
hogy erdőket és növényeket gondozzanak. Az ilyesmi a tündékre és a tündérekre
volt jellemző, és éppen ezért Krain és Dwan nem tudhatta, hogy ezek a lények
miként fognak reagálni a jelenlétükre; de legnagyobb megkönnyebbülésükre,
Hassafen előttük is fejet hajtott.
- Legyetek üdvözölve, Ezüst-hegység
törpjeinek fiai – mondta, mire mindkét törp megkönnyebbülten kifújta a levegőt.
– Örülök, itt, a Beszélő állatok-mezején, láthatlak titeket.
Krain Mellonra nézett. Az öreg mágus egy
fejbólintással jelezte neki, hogy viszonozza a rozsomák köszöntését, mire a
törp-király nagy nehezen meghajolt Hassafen előtt. Nem igazán volt hozzászokva
ahhoz, hogy másokat tisztelettudóan üdvözöljön, de mivel a beszélő állatok
birodalmában volt, és nem akarta, hogy ezek a lények megharagudjanak rá, ezért
most kivételt tett - habár nem szívesen tette.
- Üdvözöllek népem nevében is – mondta
Krain meghajolva, és jelezte Dwannak, hogy ő is tegye ugyanezt. – A nevem
Krain.
- Az enyém meg Dwan – felelte Dwan, és
arcán jól látszott, mennyire nincs ínyére, hogy meg kellett hajolnia.
Hassafen tudomásul vette a nevüket, majd
Sadok többi társára pillantott, akik még nem mutatkoztak be. Erethont rögtön
felismerte, aki nem egyszer járt már birodalmukban utazásai során; néha
segített is nekik, amikor ellenséges erők törtek be a birodalmukba. Hassafen
üdvözölte a bérgyilkost, aki viszonozta az öreg rozsomák köszöntését.
- Régen láttalak errefelé, Erethon –
mondta Hassafen. – Hogy megy a sorod?
- Nem panaszkodom – felelte Erethon
nyugodt hangon. – Volt egy-két sikeres küldetésem az utóbbi időben.
Hassafen bólintott, majd Derenre és a
mellette álló habókra emelte kíváncsi, ám egyben bölcsen csillogó szemét.
Alaposan megnézte magának őket, majd őket is üdvözölte.
- Ti ugyebár Sadok népéből valóak vagytok
– állapította meg az öreg rozsomák Soma és Tran származását. – Vajon mi vesz rá
két kis habót arra, hogy elhagyja Habó-völgyét, s egy olyan utazáson vegyen
részt, amin még soha? Beleértve a fejvadászt is.
- Hamarosan választ fogsz kapni a
kérdésedre, Hassafen – válaszolta Mellon. – Mi azért vagyunk itt, hogy
beszéljünk a királyoddal arról a sötétségről, ami újból terjedni kezdett
Világföldén.
Hassafen a mágus szemébe nézett. Pár pillanatig
hallgatott, majd nyugodt hangon beszélni kezdett:
- Köze van ennek a dolognak azokhoz a
lidércharcosokhoz, akik betörtek a birodalmunkba?
Sadok és Mellon rögtön felkapták a
fejüket, amint Hassafen ezt kérdezte tőlük. Rögtön sejtették, hogy kikről lehet
szó. Ezek szerint jól sejtették, hogy voltak még olyan lidércharcosok, akik el
akarták kapni őket; sőt be is merészkedtek a beszélő állatok birodalmába, hogy
ott tudják elkapni őket.
- Voltak itt lidércharcosok? – tért ki egy
kissé a válaszadás elől az öreg mágus. Egyelőre azt szerette volna tudni, mi
lett a lidércharcosokkal.
- Legalább tizenöten – válaszolta
előrelépve egy fiatal farkas, akit Artennek hívtak. – Ma hajnalban ütöttünk
rajtuk, amikor őrjáratot tartottunk. Minddel végeztünk.
Mellon és Sadok egymásra néztek. Ezek
szerint a lidércharcosoknak végük volt. El akarták kapni őket, de
balszerencséjükre betették a lábukat a beszélő állatok területére, és azok
elkapták őket, még mielőtt felismerhették volna, hogy veszélyben vannak. A
fenyegető veszedelem egyelőre elhárult a fejük fölül.
- Azok a lidércharcosok nem véletlenül
voltak itt, ugye? – kérdezte Hassafen. – Titeket üldöztek.
- Igen – válaszolta Mellon nyugodt hangon.
A mágus válasza nem lepte meg a beszélő
állatokat. Amint megtudták, hogy kicsodák is ők valójában, rájöttek, hogy a
lidércharcosok azért törtek be ismét hozzájuk, mert Sadokékat üldözték. El
akarták kapni őket, még mielőtt találkozhattak volna a királyukkal. Lesz majd mit
megmagyarázniuk Momorónak, azt már előre tudták.
- Nem véletlenül keltetek útra – mondta
Hassafen. – Mint ahogyan az sem véletlen, hogy most itt vagytok és beszélni
akartok a királyunkkal. Veszedelem kísérte a lépteiteket, amióta csak
elindultatok. És azért vagytok itt, hogy figyelmeztessetek minket erről a
veszedelemről.
- Ígérem, drága barátom, hogy mindent meg
fogsz tudni, ha beszélünk a királyoddal – ígérte Mellon a rozsomáknak. – De
most azt javaslom, induljunk el Momoróhoz. A vele való találkozás nem tűr
halasztást.
A beszélő állatok egymásra néztek. Rövid
tanácskozást folytattak egymással arról, hogy mit tegyenek, majd végül
beleegyeztek abba, hogy elviszik Sadokot és barátait a királyukhoz. Érdekelte
őket utazásuk története, és az, miért vették üldözőbe őket a lidércharcosok.
Sejtették, hogy valami olyasmiről lehet szó, ami nagyban befolyásolta világuk
sorsát. Nem lettek volna itt, ha nem lett volna fontos az, amit Momorónak
akartak elmondani. A csapat útnak indult és lépteiket a beszélő állatok
kísérték.
Soma és Tran roppant izgalmasnak
tartották, hogy az állatok isteneivel utazhattak együtt. Miután rájöttek arra,
hogy nem akarják bántani őket, megnyugodtak, és érdekelni kezdte őket, hogy hol
is élnek valójában. Ahogy egyre beljebb haladtak a beszélő állatok
birodalmában, látták, milyen szép helyen éltek ezek az állatok. A csodálatos
táj egészen lenyűgözte a fiatal habókat. Még soha sem láttak ilyen szépséges és
egészséges vidéket, mely maga volt az élet. Minden, ami termett rajta gyönyörű
és egészséges volt. Ezt a helyet semmilyen gonoszság nem fertőzte meg, és amíg
ezek a lények őrizték ezt a vidéket, addig ez így is marad.
A sziklákból fényes csillogású víz tört
elő, amely végig folyt a völgyön, és élettel töltötte meg az ott növő
növényeket és fákat. A virágok illatoztak és körülöttük hatalmas méhek és
dongók szorgoskodtak: a virágok nektárját gyűjtögették, miközben vidám dalokat
énekeltek. Soma és Tran megdöbbentek ezen. Nem hitték volna, hogy a méhek is képesek
ember nyelven beszélni, de hát most a beszélő állatok birodalmában voltak, így
jobb, ha nem lepődnek meg az ilyesmin. Itt még a legegyszerűbb élőlény is
tudott beszélni, nemcsak az állatok.
Folytatjuk.
***********************************
10. MEGJELENT...
MEGJELENT
NAGY VENDEL : 20.-ik E.- KÖNYVE. A MAGYAR ELEKTRONIKUS KÖNYVTÁRBAN,
KARÁCSONYI AJÁNDÉKKÉNT OLVASÓIMNAK.
JUBILEUMI
KÖTET, KARÁCSONYI AJÁNDÉK AZ OLVASÓNAK
NAGY VENDEL
Ködszivárvány : Legújabb verseim gyűjteménye és a maradék
NAGY VENDEL
- MAGÁNZÓ
NYIBA,
KÖLTŐK IMÁI DÍJAS 2017.
ARANY BOT
KÜLÖNDÍJAS 2018.
LÁTÁSSÉRÜLTEK
EZEN A LINKEN OLVASHATJÁK.
2019.
december 22.
***********************************
11. ÉLETRAJZI
KISREGÉNY
ÁBRAHÁMNÉ
ÁGNES: LÉLEKVESZTŐ (kisregény)
I. FEJEZET:
RÖGÖS UTAK
1. RÉSZ:
ÚTTALAN ÚT
Sokak biztatására úgy éreztem, viszontagságos életemet megírom, Gyepes Judit
néven, s álnevekkel, ál-helységnevekkel, de ennek már nincs jelentősége. Nagy
regényt akartam írni, de fogytán az erőm...
Célom, hogy megmutassam, a poklok legmélyéről is fel lehet jönni. Hiszem, hogy
a szeretet ereje felemel a gödörből, amikor már te is tudsz segíteni, s mászni
próbálsz
kifelé! Ez a regény azoknak szól, akik adnak még egy esélyt a boldogságnak. Ám
addig hosszú, nehéz utakat kell megjárni, elviselni szörnyűségeket, túlélni a
halált is.
Reményem, hogy sikerül elbeszélnem könyvemet, szeretettel mindazoknak, akik
velem tartanak ezen a szenvedéssel, megaláztatással, kilátástalansággal,
könnyekkel
teli úton a végső megnyugvásig, sok fellángoló reményen és buktatókon keresztül.
Előre is köszönöm velem tartó olvasóimnak a kitartást.
![]() |
Ábrahámné Ágnes |
Koraszülöttként, nagyon betegesen jöttem világra, éppen-hogy csak életben
maradtam. Voltam torokgyíkban, szamárköhögésben, himlőkben, rengeteg
tüdőgyulladásban és sok-sok fülfelszúráson estem át. Anyám odaadott
csecsemőként nagymamámnak, hogy vigyen le Csabára az „ellenforradalom” elől,
mert apám ávós tiszt volt. Öt kiló voltam, és öt hónapos. Mesélték, hogy
féltett engem talán anyám alkoholista apámtól, aki elette előlem a bébipapit
is, az ő apja pedig fejre-ejtett, s nálunk lakott még apám TBC- s nővére is.
Talán valóban szeretett a maga módján anyám.
Vagy csak azért születtem, hogy otthagyhassa a soproni egyetemet, ahol titokban
bukásra állt, pedig a tíz testvér közül csak őt tudták taníttatni. A
terhességgel kicsikart esküvő jól jött. 1956.-ban láttam meg a napvilágot. De
mi-végre?
Három éves korom körül már vannak emlékeim. Rettegtem az ószeres, a jeges
ordítozásától, hiszen azt mondták, ha rossz leszek, elvisz. Féltem a rossz
emberektől, mert azt mondták, félni kell. A száradni felakasztott ruháktól az
ajtóra, este a sötétben nagyon féltem, embernek hittem, árnyékuk borzasztó
volt. Iszonyodtam az ágy alól majd kibújó rossz embertől, a csótánytól, hogy
belém mászik. Tata csaknem mindig betegen feküdt jajgatva, idegzsábája volt,
amikor jól volt, kivitt a határba, mert lovas finánc volt. Rengeteg élmény
volt,
pipacsot és búzavirágot szedtem, ültem tata nyakában is. Egyszer találtam egy
birkafejet, és haza akartam vinni. Máskor fenékbe döfött egy kecske, átestem a
kerítésen. Másszor pedig megkergetett egy dühös gúnár. Attól is viszolyogtam,
hogy a potyogtatós WC.-ből kimásznak rám a nyűvek, kukacok. Mamikával meg eső
után gombászni mentünk az erdőbe. Tapostuk a sarat, cuppogó, zöld füvet, lila lóherék
és sárga pitypangok vettek körül bennünket úttalan utakon, néhány kutyatej már
fehér csillagos gömböcskét viselt, ha óvatosan téptem ki, elfújhattam. Szárából
fűztünk láncot, és a szarkalábakon ha minden kis szívecskét óvatosan lejjebb
húztál, csörgött, ha megráztad. A kutyatejtől fehér-nedves keserű lett a kezed.
Keserű lett a szájam is, ha rettegve arra gondoltam, hogy én is úttalan út
mezsgyéjén járok, ha meghal mamikám, mi lesz velem?…A pipacsot megnyálaztam, és
számra ragasztottam. Egy nap katicabogarat gyűjtöttem gyufaskatulyába, este az
ágyban nézegetni akartam, kimásztak, és alvás közben sokat belenyomtam az
ágyneműbe, új párnacihát kellett felhúzni, dunnahajat, lepedőt, nagyon
összeszidtak érte! Húsvét előtt tehénlepényt szedtünk, mert nagytakarításkor
azzal kentük fel a konyha földjét gyönyörű szürke simára, ezt aztán lehetett
sikálni is.
-Kisjányom, ne kóricálj itt össze-vissza, mert meglásd, beleesel a szép nedves
padlóba, öltöztethetlek át, megütöd magad, és kezdhetjük újra a mázolást!
-Nem esek én el, vigyázok!
Persze, hogy elestem, és nekem kellett ügyesen, puszta kézzel újra kenni. A
gyönyörű mama-varrta új ruhácskám csupa kosz lett, másikat kellett felvenni,
ezt kimosni gyorsan szegény mamikának.
A szobában kicseréltük a szalmát a szalmazsákokban, hogy friss ágyban aludjunk.
Én mama és tata mellett aludtam egy ágyban, mert még ott lakott Kati nagynéném,
aki nagybeteg volt, hatalmas szívműtéten és több agyi embólián esett át. Mátyás
nagybátyám, aki inasiskolába járt, hogy lakatos lehessen, és mindig egy
tankönyvvel a kezében le-s föl sétált a szobában, és a lámpa alatt lehúzta a
fejét. Velünk élt még Marika nagynéném, aki tizenhat éves volt, három műszakban
dolgozott a szövőgyárban, és terhes lett valakitől.
-Édes jányom- szólt hozzá mamukám:- amikor megjött az első piros betűs ünneped,
Klári nővéred adott felkötőket, és elmondott mindent, igaz?
- Igen, mama.
- Azt is megmondtuk ezerszer, vigyázzál a férfiakkal, így van?!
- Igen, mama.
- Mariskám, ha mán megestél, aranyom, mé nem mégy férjhőn az apjához?
- Nem szeretem mán, mama.
- A Sadri elvesz majd akkó?
- Igen, mama.
- Na, addig itten lakhatol, senki se bánt, de kell a fizetésed. Majd én
varrok néked ruhát
- Igen,
mama- és mind a ketten sírva megölelték egymást, azután megtörülték arcukat a
kötőjük aljába, és dolgoztak tovább.
Ma is emlékszem a dunna szagára, a kandliból kitöltött tej illatára a
csuporban, a szövött rongyszőnyegek csíkjaira, Pannika nénire, aki Panni
robogón járt ki oltást adni nekem hason fekve az ágyon. Nem bírtam enni, mama
óránként, kanalanként etetett lisztlevessel. Emlékszem, ahogy tatukám
reggelente pödörte nikotintól sárga bajuszát, ilyenkor nem volt szabad
hozzászólni. Ahogyan koppasztottuk a tyúkot az udvaron forró vízben, amitől én
rettegtem, és a szagát sem szerettem. Hogyan eresztettük ki vérét egy tányérba,
ahogy mamukám lábai közé szorította a tyúk hátrafeszített testét. Emlékszem a
hagymás vér sülő illatára és finom ízére. Mama megtanított levestésztát gyúrni,
a gyúródeszkát beliszteztük, ráöntöttük közepére kúposan a lisztet, közepébe
mélyedést nyomtunk, és beleütöttük a tojásokat. Nagyon gondosan gyönyörű két
félgömböt gyúrtunk belőle, beliszteztük, és konyharuhával letakartuk kicsit
pihenni. Azután az elsőt elkezdtük vékonyra nyújtani a nyújtófával, finoman, el
ne szakadjon, ki ne lukadjon. Ha mégis megszakadt, befoltoztuk. A nagy karika
tészta utána pihent az abrosszal letakart Zinger varrógépen. Mikor a második
karika meglett, az elsőt újból rátekertük a nyújtófára, s kettévágtuk, majd
elkezdtük hajszálvékonyra szeletelni. Ezt csak bekötött fejjel és fehér
kötényben szabad volt csinálni. Nehéz volt ám, de jó! Gyakran sütöttünk
lekváros papucsot is, töpörtős pogácsa tésztájából kockákat kell vágni, és
közepére az a kemény szilvalekvár, amit mamu nyáron eltett agyagedényben a
hűvös spájzba. A tésztakocka két sarkát ráhajtani, s már sülhet is! Mama is már
akkor is nagyon beteg volt, cukorbaj, ízületi gyulladás begörbült, göbös
ujjakkal, néha megcsapkodta-dörzsölte vizes csalánnal, hogy ne fájjon annyira.
Karácsonykor elővettük a féltve őrzött díszeket, a picuri gömböket és a piros
pöttyös-kalapos gombákat. Na és a fenyőillat!! Biztosan elragadott a fantáziám,
mert határozottan emlékezem, hogy láttam a Jézuskát, aki egy fiatal néni volt
barna fejkendőben, és összeszidtak, hogy ne hazudjak.
- Judit, ha hazudsz, megver az Istenke, de ezt nem szabad apádéknak elmondani,
mert elvesznek tőlünk!
- Hol van a Jézuska?
- Mindenütt. Ő lélek, és mindent tud, mindent lát.
- És hogy ver meg?
- Lásd, most is elesté, csupa seb a lábad.- Okítgatott mamikám…egy napon
Mariska halkan nyögdécselve, két kézzel fogva nagy, kerek hasát, elindult
szenvedő arccal mamikával a kórházba. Nagy- sokára jött haza mama, mondta,
Öcsike megszületett, nemsoká hazahozzák, és akkor hat hétig Mariska lesz
velünk, mert mamának be kell járni a TSZCS-be normába dolgozni, zárszámadáskor
legyen munkaegység, mert kell a pénz. Később, mikor már meg voltam magam is,
anyámék felvittek hozzájuk vissza.
Ezalatt mama konyhalányként keresett pénzt.
De mindig beteg voltam, hát mamukámék eladták a házat, és felköltöztek
Debrecenbe, hozzánk, hogy rám vigyázzanak. Tatukám vitt mindig a városkertbe
sétálni, s egyszer nagy vihar jött. Dörgött az ég, villámlott, rettenetesen
féltem, hogy belém csap. Szakadt az eső, sötét lett, csurom egy víz lettem. Az
úton letört faágak hevertek. Bementünk a zöld WC-be, és a WC-s nénivel
beszélgettünk, megtanított, hogy kézmosás után minden egyes ujjamat külön
alaposan meg kell törölni. Tatukámnak megszúrta egy rozsdás esernyőnyél a lábát,
egyre rosszabbodott, mígnem levágták combközépnél a lába szárát.
Én akkor csak azt tudtam, hogy nincs több séta, de a mesék megmaradtak, csak
most én ültem az ő ágya szélén. Fából kis állatokat is faragott nekem. Amíg
kórházban volt nagyon rossz volt, a nagybeteg Kati nagynéném vigyázott rám,
amíg mamukám takarítónőként dolgozott, és én csak sírtam és sírtam egész nap, ő
bezárt sötét pincébe, féltem tőle nagyon. Ha elvitt mama munkahelyére,- nem
tudtam, hogy nem szabad- a zárakon a pecsétet gyurmának nézvén,
összenyomorgattam, nagy baja lett belőle mamukámnak. Hazafelé sírtam a hídon,
mert éreztem, hogy le fog szakadni alattam, sírtam a fehér ajtóknál, mert azt
hittem orvosi szoba, a fehér ruhás nőknél, mert azt hittem, orvos, és mindig
kikaptam Katitól. Apámtól is rettegtem, részegen szörnyű volt. Józanul is olyan
iszonyú szemekkel nézett rám ő is, és nagynéném is, hogy nem mertem rájuk
nézni. Anyám is sokszor nagyon megkínzott, mert nehezen tanultam meg nevünk,
címünket, telefonszámot, és egyszer későn jöttek értem, s bölcsődebusz körözött
velem a dadussal késő estig, utána éjfélig ismételgetnem kellett az adatainkat.
Anyám a fürdőszobából kiabált ki, és ha rosszul mondtam, hozzám vágott valamit.
Az asztal alatt szerettem elbújni. Egyszer Kati vitt sétálni, és találkozott
egy bácsival, akinek
otthonról vitt ételt, bevittek a moziba, és annyira féltem a borzasztó
gyilkosságos filmtől, hogy befogtam a szemeimet, a bácsi meg úgy puszilt meg,
hogy nyelvét a szájamba dugta.
Egy nap Kati bevette az összes gyógyszerét. Jöttek a mentők, ő úgy feküdt az
ágyán, hogy kezei lelógtak a földig, sírt, és kimosták a gyomrát egy hatalmas
gumicsővel. Iszonyatos volt! Megint nagybeteg lettem, és mama levitt vissza
Csabára, egyik gyerekéhez, de a vonaton végig sírva sikoltoztam nagy lázasan,
hogy „ugye apu nem jön utánunk, ugye nem?!! mindenki haragudott rám, hisztisnek
mondtak, hogy jól el kéne verni, hol azért sírtam, oltsák el a lámpát, fáj a
szemem is, hol azért, gyújtsák meg, félek a sötétben, és egy bácsi megfojtott
egy nénit, láttam!!
Szörnyű belegondolni, milyen lehetett az az érzés anyám kilenc testvérének,
hogy én vagyok a kedvenc unoka, miattam költöztek mamáék hozzánk, de ha baj
van, ők segítenek.
Anyáméknak le kellett költözniük Szőregre, mert apámat az alkohol miatt oda
helyezték a TSZ-be főkönyvelőnek. Sajnos engem is levittek magukkal, pedig
betegre sírtam magamat.
Szőregen először albérletben laktunk egy idős házaspárnál, én nagycsoportos
óvodás voltam.
Egyszer nagyon beteg lettem, belém kényszerítették a szalonnát, és éjjel
összehánytam az ágyat, amiben hárman aludtunk apámmal, anyámmal. Reggel nem
hitték el hogy nem kakáltam be. Nagyon kikaptam, és büntetésből kidobták azt a
húsvéti tojást, amit nagymamám nekem festett világoskékre, és volt rajta egy
kis ház. Borzasztó volt. Később egy udvar közepén álló omladozó, gerendákkal
kitámasztott szoba-konyhában éltünk. Én kétszer jártam a nagycsoportot, mert
év-vesztes voltam. Az óvodában is nagyon rossz volt, és az óvodába-járás is,
mert időre haza kellett érnem, gyakran eltévedtem, és kérdezgetni kellett az
embereket, hány óra van, és hol vagyok. Az első osztályban mindig szidott a
tanítónő, mert hosszú hajammal levertem a mögöttem ülő ceruzáit a padról.
Egyedül nem tudtam befonni, ezért anyám fejemre rakott egy fazekat, és körbe
vágta a hajamat. Iszonyú volt, de a legrosszabb az volt, hogy az ünnepségen
verset kellett szavalnom, és anyám a forró nyárban matrózkabátban küldött el,
elájultam, és a tanítónő levette rólam, egy szál kombinében kellett elmondanom
a verset. Egyszer anyám sebtében felöltöztetett, kézen fogva elrohantunk a
TSZ-irodába, és két napig ott voltunk bezárkózva, a szeneskannába pisiltünk,
ott volt az elnök, apám, és a feleségek, gyerekek. Kint az egész falu
vasvillával, kaszával, mert nem kaptak pénzt.
Az első osztály elejét két iskolában kezdtem, mert a régi megszűnt, újat
építettek, de félévkor visszaköltöztünk Debrecenbe, s így sok viszontagság után
a harmadik iskolában fejeztem be az első osztályt.
A költözködés napján is nagyon beteg voltam, az új lakás házmestere megengedte,
hogy náluk feküdjek, aludjak, felutazni meg két férfi között a teherautón
utaztam. Ettek, nekem nem készített anyám, hát nekem is adtak. Alig voltam túl
egy kórházban töltött kanyaró,(anyám nem látogatott, és nem is jött csak két nap
késéssel értem, már úgy nézett ki, visznek állami gondozásba, a vonaton meg
aludt, s nagyon féltem, hogy túlmegyünk…) már középfül és tüdőgyulladásom volt,
és elő voltam jegyezve ÉBREN mandulaműtétre. Boldogság volt, hogy nagymamámék
is abban a lakásban laktak, két nagy szoba nekik,( én is velük lakhattam) és
két nagy szoba erkéllyel anyáméknak, cselédszoba, spájz, konyha, előszoba,
fürdőszoba, WC, hosszú gang, telefon. Apám párt fejes, ávó-s, munkásőr volt…
még kettő pincénk is volt, és óvóhely a pincében. Egy este az apám rettenetes
részegen jött haza, nekem tüdőgyulladásom volt, és köhögtem nagyon.
-Ki az ágyból, egyáltalán, mit keresel itthon, mért nem vagy kórházban?!-
-Én csak…-
-Ide leülsz – mutatott a kirántott székre.
-Ha köhögni mersz, lelőlek!- és rám fogta két kézzel munkásőrpisztolyát.
Rettegve, fulladozva, zokogva vártam, mi lesz….Anyám sírva, szótlanul állt.
Arra nem emlékszem, hogy leájultam a földre.
Az iskolában reggel megkérdezték, ki kér kiflit.
Én nem tudtam, hogy negyven fillér, kértem. Szerettem az egyik kiflit úgy enni,
hogy óvatosan lefejtettem a külsejét, és előbb megettem a héját, azután a
belsejét. Év végén azután nem adták ide a bizonyítványt, mert tartozásom volt.
Sírtam, nem mertem otthon elmondani. Összevissza hazudoztam, de csak kiderült
az igazság, és jól kikaptam. Egyszer meg megtetszett hogy láttam leírva, Néhai
Nagy Pál, és az iskolában is volt több gyereknek három neve, hát minden
füzetemre, könyvemre ráírtam: Néhai Gyepes Judit. Mikor meglátták,
sírva-nevettek, és elmagyarázták, nem úgy van az, de pénz kellett új
vignettákra. Évközben megvolt a szörnyű mandulaműtét is, és mégis 4.5-re
végeztem. Nagyon-nagyon fájt az operáció, előbb becsaptak, hogy nézzem meg,
csak bespriccelnek a számba orvosságot a tűvel, hogy ne fájjon a műtét, azután
várnak amíg elzsibbad a torkom, és csak akkor kezdik el a mandulámat kivenni.
Mégis nagyon megszúrták a torkomat sok helyen, és mégis nagyon fájt minden,
sírtam nagyon, ne hisztizzek, azt mondták. Kedvenc játékom az volt, hogy
nyomtatott betűkkel kimásoltam a meséket a mesekönyvemből, és álmodoztam,
egyszer én is írok mesekönyvet. Felolvasni is nagyon szerettem. Egyszer nagyon
rossz voltam, hisztiztem, hogy reszelt kekszet kérek reszelt almával, és nem
csinálom meg magamnak, és szegény mamám sírt, elmondta anyámnak, és akkor
eltiltottak tőlük, egy idegen családhoz kellett járnom ebédelni, és hazaküldtek
amikor már anyámék otthon voltak, borzasztó volt. Titokban találkoztam mamával,
adott enni, és kávészemeket kellett elrágnom, hogy ne érezzék meg a leheletemen
a kolbászt. Adott pénzt, de anyám megtalálta, és be kellett dobnom a
levélládán. Vendégségek voltak este, és ha túl sok kekszet ettem, kikaptam, már
azt sem tudtam, mit szabad, és mit nem. Másnap a sok edényt el kellett
mosogatnom hideg vízben, mosogatószer nélkül.
Volt, hogy mama megsajnált, és titokban kiadogattam a szennyes edényt, meg a
szennyes tornaruhámat, és kimosta helyettem, és visszaadta a kis-ablakon.
Egyszer a tornaruha mosóvizébe kölnit öntöttem, mert a dorkó szaga benne maradt,
észrevették, és százszor le kellett írnom, hogy többé nem leszek rossz.
Németóra helyett néha beszöktem mamukáékhoz. Rájöttek, hogy az a család
templomba visz, és ezért újra megengedték, hogy mamáéknál lakhassak. Végtelenül
örültem! Nagyon-nagyon jó akartam lenni! Mindent jól csinálni, hogy
Soha többé ne válasszanak el…Ne legyen több sikoly! Ne kelljen többé úttalan
utak rögös emelkedőit taposnom lukas cipőmben, köröznöm csak céltalan, minél
később érjek haza.
Haza? Hát mi volt nekem az otthon?
Kati nagynéném egyszer ki akart ugrani az ablakon, ezt elmondani is lehetetlen…
Nem tudtam folytatni az emlékezést a borzalomtól. Ahogy ott lógott két lába
fennakadva az ablakpárkányon, teste kívül, és én lebénulva álltam, mamát hívtam
azután , amikor végre meg tudtam szólalni úgy, hogy hang is jöjjön ki a
torkomon. Tata odamankózott, mami is, én is, és húztuk vissza, húztuk és
húztuk, mígnem bent volt már egészen. Sírtunk csak mindnyájan…
Kati lehülyézte édesapját, ő pedig meg akarta ütni a mankóval.
Megpróbáltam visszaemlékezni szép dolgokra, PL: amikor hanyatt feküdtem régi
pici házunk kis kertjében a fűben, s a frissen leszakított illatos paradicsomba
haraptam, csorgott leve az arcomon. Egyszer kékítőt tettem a töltőtollamba,
egyszer meg haj-hamvasítót, hogy szépen írjon.(Nagymamámnak gyönyörű hófehér
haja volt, arra kellet egy-egy pici hamvasító néhanapján.) A Nap belesütött
szemeimbe, szikrázó színes képeket láttam, mint a kaleidoszkópban, ami máig
kedvenc játékom gyermekeknek. Ahogyan sétáltunk mamu testvéréhez mamukával a”
Körözs alatt”, szomorúfűzek hajtották ránk fejüket, levelükkel simogattak. A
pici vályogház kemencéje és az almárium,
rajta illatos birsalmák sorakoztak. Élt még mamikám kilencven éves anyukája, és
én hittem, mama száz évig fog élni, és én-nálam fog lakni, férjemmel mindenben
kiszolgáljuk, és ő csak pihen, és sétálni visszük erdőbe, és mindent megkap,
amit csak kíván. Az unokáimnak pedig ugyanolyan jó nagymamájuk lesz, mint ő, és
gyermekeimnek nagyon jó édesanyja leszek.
A fal felé fordulva heverőmön fekve csillogó „aranyakat” kapartam ki a falból,
a beázás foltjaiban állatokat láttam. Elterveztem, milyen ruhákat adok
gyerekeimre, ha az Északi - sarkon dolgozunk, a trikótól a bundáig, sorra
vettem minden ruhadarabot, még színüket is elképzeltem, mintájukat, anyagukat,
mindent.
Tatukámmal néha lementünk a templom előtti térre, s ott lestük, vagy az
erkélyen, hogy apu részegen dülöngél haza, lámpavasakba kapaszkodva, ki-kiesve
az úttestre, s egy este megint szörnyűség történt: apu ordítva betörte a
vitrinablakot, üvegcseréppel felvágta anyu és az én csuklómon az eret, az
ablakon kiabáltunk ki segítségért, rendőrért, mentőért, elvitték aput, de hamar
visszaengedték. Még aznap éjjel leíratta anyuval, hogy hajnal háromkor lelövi
tatát, mamát, Katit, anyut, engem, és önmagát. Elaludt, s mi óvatosan
átszöktünk a munkásőrségre segítséget kérni, befogadtak, de reggel
visszaküldtek, csak a pisztolyt vették el. Apu rálépett tatu egyetlen lábára,
ágyban nyögött szegény, s nekem kellett vigyázni rá.
- Tata, ne halj meg, ugye nem halsz meg- sírva hajtogattam, rettenetesen
féltem.
- De meghalok, kisonokám, nem akarom már ezt…
- Mi lesz velem, én szeretlek, tatukám!
Úgy hittem, én egy szörnyszülött vagyok, mert esténként elképzeltem, hogy
egyszer apám és anyám utaznak együtt vonaton, a vonat kisiklik, ők meghalnak,
én intézetbe kerülök, és ott jó leszek, és mindenki nagyon szeretni fog, és a
tanítónéni örökbe fogad, és jobban fog szeretni, mint a saját lányait, mert én
jobb leszek, és minden munkát elvégzek rendesen…
Nehéz a
múltidézés. Mondták sokan, ne írd azt a naplót, Judit, belebetegszel! Viszont
én úgy érzem, ha meg tudom írni, el tudom fogadni, akkor túljutok a nehezén,
előre szeretnék menni, s óriási kövek állják utamat, nem látok mögéjük,
megtorpanok, átmászni nagyon nehéz lenne, de ha kis darabokat hasítok le
belőlük, elhordom őket, nyitott utam lesz jelenhez, s kissé később: jövőhöz is!
Bár öreg, beteg vagyok, tanulok, írok, az élethez kell többek között ez is.
Visszatérek gyermekkoromhoz.
Nemsokára ismét költöznünk kellett. Az új lakások egymás mellett voltak,
mamáékkal mi az egyszobásba, anyámék ketten a kétszobásba. Általában egy héten
egyszer jött anyám látogatni, leszidni mindenért. Nagyon féltem szüleimtől, és
attól, hogy ha rossz leszek, át kell költöznöm hozzájuk, hiszen nagyon kevés
volt mamáék pénze. Ezért cipekedtem boltból, piacról, ahol már alkudni is
megtanultam. Mostam is, a teknőbe a ruhákon a mosófazékban felforralt víz
gőzölgött, leöntve barna káliszappannal, lúggal, és legvégül az öblítővízbe a
fehér ruhákat kékítővel tettük hófehérré. Nem szerettem mosószappanra cserélni
a gyűjtögetett avas zsírt, féltem attól a bácsitól ott lent a büdös, zsíros
pincében a félhomályban. Mosó-szappannal mostunk hajat és lábat,
szódabikarbónával fogat, és ecetes vízzel öblítettük le hajunkat hajmosás után,
hogy fényes selymes legyen és kimenjen belőle minden szappan.
Hajat mosni mama segített, és egyszer ő azt mondta, hajtsam előre a fejemet, de
én hátravetettem, és belefolyt nyitott számba a feloldott szappan, szegény
mamukám úgy megijedt, hogy megehettem ott a kádban az egész tepsi épp kihűlt
túrós lepényt. Több agyi embólián átesett Kati nagynénémet megerőszakolták, és
nem szólt, egy kisleányt és egy kisfiút szült, a kisleány meghalt. Ettől kezdve
még több munkám lett, babapelenkázás, öltöztetés, fürdetés, orvoshoz vinni,
nehéz volt nagyon. Azt hittem, most már mama őt szereti jobban. Tatával
lejártunk a sarki padra, és ő gyakran odaszalajtott emberekhez, kérdezzem meg,
nem bajai véletlenül? Így tett szert beszélgetőtársra. Sohasem zártuk az ajtót,
így esett meg az a történet, hogy a fölöttünk lakó véletlenül benyitott, és
tata éppen a bejárat előtt nyomott el mankóval egy szúnyogot a mennyezeten,
szegény ember meg azt hitte, le akarja ütni, és úgy elkezdett ordítva rohanni
fel a lépcsőn, hogy a két kanna szén csak úgy dőlt kifelé kannáiból. Hiába volt
mamámnak a sok szép szava, tata csak gyártotta a mennyezeten a véres
szúnyogtetemeket. Szipka szurkálót meg a söprűből kellett kihúzni, ez volt az
én feladatom.
Amikor anyám megint egy büntetésből eltiltott mamukáéktól, náluk kellett
laknom. Szörnyű volt! Át akartam mászni az erkélyen, vagy kibontani a falat a
cserépkályha mögött, a kis-ablakon pedig ki is másztam. Egy gumibaba lófarkával
kopogtam át a falon, meglátszott a helye, ezért is nagyon kikaptam. Egyszer egy
ismerősével anyámnak boltba kellett mennem, jött szembe mamikám, és én
ijedtemben lehülyéztem. Soha nem bocsájtom meg magamnak! Ez borzasztó!! Féltem
nagyon a sötét kukatárolóban, ezért, az első emeleti pihenő aljában kiöntöttem
a szemetet a földre. Anyám ehetetlen ételeit pedig kiöntöttem az ablakon.
Csavarogni kezdtem egy lánnyal, és azt hittem, ha kabátot cserélünk, nem ismer
meg senki.
Elkaptak, és megint büntetésből százszor leírni, hogy jó leszek…
- Judit, te vagy a legrosszabb lány a világon! Mit csináljak veled? Kövér
disznó vagy, mulya, semmirevaló, az életben soha nem leszel jó semmire, mint az
apád, csaló, hazug, gyilkos leszel, kígyót melengettem a keblemen! Lusta dög
vagy, soha nem lesz férjed, soha ne verjen meg az Isten egy gyerekkel!
Rettenetes átok volt ez. Soha nem hevertem ki! Melyik keblén melengetett ő?
Mikor? Én soha nem hívhattam fel barátnőt, engem sem engedtek fel játszani
valakihez, nem volt szabad az utcán beszélgetni senkivel. De mamáékhoz végül
visszaengedtek, előtte még ajtókat kellett lemosni, és játékom egy kaucsukbaba
volt, és könyvek. Egyszer apám a kedves könyvem kemény hátlapjából kivágott
karikákat a villanykapcsolók köré, pedig én nagyon vigyáztam a könyveimre, kincseimre.
Ha előbb port töröltem, s utána söprögettem, az volt a baj, de ha fordított
sorrendben csináltam, az volt a baj.
Szegény beteg Kati nagynéném is egyszer könyveimet a szennyes-vizes vödörbe
dobta, pokoli volt az az érzés.
Nyolc éves voltam, amikor apámék elváltak, és apám Kecskemétre költözött. Anyám
elcserélte kisebbre a lakást jó távol a mamáéktól, ez jó volt! Néha mama rám
parancsolt, látogassam meg anyámat, és volt, hogy be sem engedett, a
kis-ablakon át szidott, hogy hogyan nézek ki, stb. és hazaküldött, hogy dolga
van. Elcsábította egy házaspár férj tagját, és hiába írtak neki a nagylányai
esedező levelet, hogy engedje vissza apukájukat, ő még azt sem hagyta, hogy
meglátogassák egymást. Abbahagytam a csavargást, otthon dolgoztam és tanultam, tatával
sakkoztunk, kártyáztunk. Mindig tata nyert, de csalt is, és én mindig elhittem.
Ha esetleg mégis nyertem, százszor utánaszámolt, magyarázott, káromkodott,
azután fütyülve játszott tovább. Leengedtek az udvarra, elébe jártam mamának a
gyárhoz, hazafelé cipeltem amit vettünk, tatával jártunk a ház melletti padra.
Éles fehér törmelékkővel volt felszórva a fű melletti kicsike tér a paddal, ha
elestem az elkuncsorgott mankókkal féllábon ugrándozva, bizony nagyon komoly
sebeket kaptam. Egyszer mama diannával leöntötte, elájultam.
Nagyon vágytam egy gumiból készült kicsike néger babára, hosszú fekete hajjal,
hogy fésülgethessem, nagy fogadkozásokra mama megvette. Volt hát egy kicsi
nyugalmasabb időszak, hogy tanulgassam: mi a jó és a rossz, a fekete és a fehér.
-------
II. Fejezet. FEKETE ÉS FEHÉR
Mamukám
egyszer fekvőbeteg lett. Na, megállt az élet. Mi lesz most velünk, ha nem segít
senki? Mert, hogy anyám nem segít, az biztos. Szegény kis mama tüdőgyulladást
kapott, magas lázzal, és anyám persze nem segített.
Ahhoz, hogy egy kislány, egy csecsemő, egy féllábú idős ember, egy beteg
asszony, és egy nagybeteg valahogy meglegyen, Csabára kellett levelet írni
haza, ki tudna feljönni segíteni.
Mariska nagynéném jött, lelkesen. Igen ám! De két hetes csecsemővel, s hat éves
kisfiával együtt. Ugyan, hová is tette volna? De jó lelkével nem nézhette a mi
kínlódásunkat. Így aztán jött a két kolonccal. Sajnos csecsemőjét Kati
nagynéném leejtette a padlóra, két hétig feküdt a pici a klinikán. Megrázó
esemény volt, bár kislányként felfogni ezt igazán nem tudtam. Mi Öcsivel néha
nagyon jót játszottunk, de a pici lakásban mindig idegesítően útban voltunk. S
én, a világtól való félelmeim miatt nem voltam egy könnyű eset. Így
visszagondolva bizony sok kemény percet szerezhettem a családnak a folytonos
nyafogásaimmal. De moziba elengedtek, a Csipkerózsikára. Óriási élmény volt!
Voltunk a vidámparkban is. De az valahogy nem érdekelt engem. Nem teljesen
fogtuk fel az otthoni helyzet súlyosságát, akkoriban még bele is lehetett könnyen
halni kétoldali tenyérnyi tüdőgyulladásba, és mellhártya is. A csöppség is
lehetett volna örökre agy-sérült. De aztán mamukám felépült, a kisbaba
meggyógyult, tata leutazott Csabára nyaralni testvéréhez, nyugodtabb lett
kicsit az élet. Kati is sokat volt kórházban. Miután a másodikat kijártam,
anyám rögeszméje lett, hogy télen-nyáron szakszervezeti gyerek üdülőbe
küldjön üdülni két-két hétre. Nekem nagy bűnöm volt, hogy nem örültem, sőt,
féltem nagyon. De ugyan, mitől is nem féltem én akkoriban?
De nem volt mese, mennem kellett. Én is azt mondtam, amit mamikám szokott,
amikor nagyon el van keseredve: „ mennék én inkább lé a fődrű, ki a világbú…”
Az első hely, ahol üdültem, szülinapomat, karácsonyt, szilvesztert is magába
foglalta. Hatalmas hó, hózivatarok. Nagy hideg, és én nem mertem szánkózni sem.
Se jégen csúszkálni, semmit, rendes meleg ruhám nem volt, jó magas hócsizmám
se. Vacogva dideregtem, és ámultam a csodás tájon. Szidtak félelmeimért,
kinevettek, hogy a hógolyótól is rettegek, de jobb volt álldogálni toporogva,
és csodálni a havas fenyőket, melyek időről időre leráztak magukról egy adag
havat, hogy férjen az újabb adag a helyükre. Az óriási hegyek fehér csúcsa
nézett rám mindenünnen, ahogy forogtam önmagam körül. Fák, fehér bokrok néztek
rám kikukkantva hófehér bundájuk alól. Csikorgott lábaim alatt a hótakaró.
Jégcsapok csillogtak és könnyeztek a déli napsütésben a fenyők ki-kibukkanó
zöldjéről függve, bizony foga volt a napnak. Szinte látom magam, az elhízott,
ügyetlen, örökké rettegő kislányt. (Mamikám azt mondta mindig: „Az a tiéd, amit
megeszel, majd ha beteg leszel, lesz mibű léadni, né törődjél te séhová” )
Nagyon vártam naponta a levelet, mi van otthon mamáékkal, ki segít? Hiányzott
reggel a cikóriakávés tejbe aprított száraz kenyér, délelőtt a pirított cukor
tea. Kenyérhéjat aprítottunk bele, hogy barnább legyen, kesernyésen édes.
Délután forró zsírban megmártott kenyeret ettünk vöröshagymával, este meg
zsíros kenyeret fokhagymával. Hát emiatt a szegénység-szülte ételek miatt
híztam én el jó kövérré, százhetvenkét centihez hetvenöt kiló…
Itt az üdülőben azt sem tudtam sokszor, mit tettek elém, s hogyan kell megenni.
A vasárnapi kakaóhoz tejszínhabot adtak külön kis tányéron, és azt hittem én
tudatlan, hogy vaj, rákentem a kalácsra. Mindenki fetrengve röhögött rajtam.
Vacsorára spenót volt első este, s a mellettem fekvő lánynak nem hitték el,
hogy nem bírja megenni, belé kényszerítették. Az egészet az én ágyamra hányta.
Nagyon sajnáltam szegényt, és féltemben, nehogy velem is ez történjen, mindent
megettem. Szegény kislány sírt akkor éjjel, de leszidtak minket, amikor
vigasztaltam.
Otthonról azt írták, mamika nem bírta egyedül, tata leutazott a testvéréhez.
Ott ápolták az isiászát. Csoda érdekesnek találtam, hogy bátyjának olyan baja
is volt, hogy ha vérzett az orra, kórházban tudták csak elállítani.
Rettenetesen sajnáltam tatát, mert minden nap kiment a nővér oltást adni, és
számomra ez borzalmas volt akkor.
Ott az üdülőben egyszer sírtam, és a pszichológusnő azt mondta, örüljek, mert
családom van, ő nevelőotthonban dolgozik, és tudja, milyen borzalmas, ha egy
gyereknek nincs családja. Hát ezután nagy nehezen visszafojtottam könnyeimet és
panasz se hagyta el a számat.
Kötelező éneklés, rajzolás, torna, tánc, és sok- sok gúnyos kiröhögés. Nos, ezek
voltak az én ünnepi ajándékaim. Micsoda félelmetes világ vett körül! Csak innen
látom, ebből a távolságból, hogy nem a világ volt az oka. Kizárólag az én
bezárt gyerekkorom.
Kötelező volt bugyi nélkül aludni, ezt iszonyú csapásként éltem meg. A mi
családunkban nagy volt a szigor. Ilyen szégyenteljes viselkedést szinte el se
tudtam addig képzelni. A közös tusolás is rémálom volt, vágytam tisztálkodni,
de igyekeztem elbújni, hogy ne kelljen mások előtt meztelenkednem. Jaj, nagyon
szégyenlős kislány voltam!
Mikor hazaértem, mamika a hófehér hajával, fekete, foltozott házi ruháinak
egyikében, a belészúrt elmaradhatatlan ziherejsztűvel, egészen összeaszott.
Hatvan évével nyolcvannak látszott. Három elemit járt, de rengeteget olvasott,
mert már alig bírta a munkát.
Hoztuk a gyári könyvtárból a sok könyvet, mert én is sokat olvastam. Katin
szegénykén úgy lógott a gönce, hogy rossz volt nézni, kezei nem
engedelmeskedtek, de nem nagyon engedett segíteni. Tata hazajött, ő erős, magas
ember volt, a lakásban is sapkát hordott kopasz fején.
Szobánkba az öt ágyon kívül csak az asztal a székekkel, egy sifonér, és a
varrógép fért, nem is volt más egyebünk. Ha jött családtag, én a földön
aludtam. Inkább, mint bekéretődzek anyámékhoz. Egyszer ott volt két nagybátyám,
s a kemény föld miatti pityergésem miatt egyik szállodába ment aludni éjnek
évadján, másikuk azt mondta, soha be ne tegyem lábamat hozzájuk. Mama szomorú
volt, sírt is, és én ezt soha el nem felejtettem. Nem szóltam, nem ettem, és
amikor legközelebb lementünk vonattal, én kint leültem az árokparton, úgy
kellett berángatni. Már a vonaton is csak ettem egyenként a csomag mazsolát,
fájlaltam derekamat a négy órás úton, és mindenáron ki akartam hajolni a
nyitott ablakon. Kikönyörögtem ugyanolyan hálóinget, mint mamáé, és sajnos
leejtettem a táskát, mamika csodás sötétzöld – imakönyv - alakú kulacsa
eltörött, pedig ajándékpálinka volt benne, és elázott minden, a szép hálóingek
is csupa bűz. Mamikám hálóingén sárga alapon voltak a piros rózsák, enyémen
fehéren, és mindenáron cserélni akartam. Csodálatos –őszibarack formájú hamvas,
gesztenyével töltött-süteménnyel vártak. Furcsa volt, hogy nagybátyám evés
közben is ivott vizet, és azonnal evés után is.
Időközben tíz éves elmúltam, és anyám egyszer azzal jött, aludjak náluk egy
este, Béla bácsi nem lesz otthon. Szomorúan mentem. Mondta anyám, üljek be egy
kád vízbe, s bejön beszélgetni. Féltem, ugyan mi sül ki ebből? Hát
elmagyarázta, hogy hamarosan nő leszek, mi vár havonta, hogyan kell vattát
használni, naptárba írni, és ha érintkezek fiúval, akkor gyerekem lesz. Nem
mertem én kérdezgetni, le voltam sújtva. Bizony három hónap múlva piros lett az
alsóneműm. Kati vattájából téptem, odatettem, és imádkoztam, ne AZ legyen még,
valami más betegség legyen…Sajnos AZ volt, és én ügyetlen voltam, mégis másik
fehérneműm is foltos lett, hálóingem is, és engedtem rá a forró vizet, de nem
jött ki, akkoriban a vastag pamut rózsaszín bugyikat nehéz volt mosni,
vízhólyagos lett kezem, majd kifakadt, égett, vérzett. Mit tudhattam én, hogy hideg
vízbe kell áztatni… Kínomban odatettem vizesen a szennyesek közé. Mama
észrevette, s ő is elmondta, vattát kell a bugyiba tenni. Annyira szégyelltem
magamat, hogy ráordítottam: ”hamarabb tudtam, mint te!” Nem tudtam, baj-e, hogy
nagy alvadékok is jönnek, és mellette csorog ki a sok vér.
Kati szidott, mire kell nekem az ő vattája, mondtam:” arra, amire neked „ Azt
is szégyelltem, hogy mama „dicsekedett” rokonoknak fejlettségemmel. Tata
megunta, hogy torna alóli felmentéseket írjon megfázás miatt, s rám kiabált:”
tizenegy éves nagy szőrös picsájú, menj anyádhoz íratni, és vetetni vattát” Hát
mentem, anyám meg nem adott csak egy csomagra, mondtam, hogy ez kevés nekem, és
rám kiabált:” eszed te a vattát?” Az üdülőkben is piszkos lett ruhám, a szék
alattam, és rengeteget kínlódtam, hogy én állhassak az utolsó sorban, ne lássák
meg, ha mosok, ne kelljen közös tusolás, sokat kínlódtam emiatt, és
görcsoldóról, fejfájás csillapítóról még csak nem is hallottam. A suli WC- ben
is vigyáztam, ne lássák, amikor a becsomagol szemetemet a badellába dobom, ne
üljek szoknyámra, ne lássák a csomagot zsebemben. Nem fürödhettem a Balatonban,
nem tudtam igazán a csodás tájat sem élvezni. Volt a szavalószakkörben egy fiú
barátom, és nem tudtam, a kézfogástól lehet-e gyerekem, hát így amikor késett a
ciklus, nyomorgattam fájós hasamat, hogy jöjjön meg a menses.
Nagyon sokat szenvedtem már akkor is menstruációs gondok miatt. Női mivoltomat
nem akartam elfogadni, ezt is büntetésnek éltem meg. A nőiség számomra annyira
kegyetlen lét volt, hogy férfi szerettem volna lenni. Végtelenül nehéz erről
írnom, félek, olvasóim szívesen kihagynák ezeket az oldalakat, de ez egész
életemen végigkísér, és őszinte szeretnék lenni, amit naplómba akkor
hevenyészve bekörmöltem, úgy érzem, nekem, Juditnak, nagyon fontos. Ma is
meglévő szégyenérzetem, s akkori szégyenkezésem miatt még így is csak töredékét
mondom el gondjaimnak, amivel egyedül maradtam egy szigorú családban, barátok
nélkül. Egy tanár néni nagyon szeretett, elmondtam neki néhány családi dolgot,
de női gondokról neki sem mertem. Egyszer két hónap kimaradás miatt anyám
nőgyógyászhoz vitt, hogy terhes vagyok-e, és bejött, sőt: bent maradt a
vizsgálat alatt is. Iszonyúan megalázó volt! Megkérdezésem nélkül, mintha csak
egy állat lennék, egy tárgy, egy gép, átbeszéltek fejem fölött, azt tettek
velem, amit akartak.
Kezdtem megérteni, mi a fekete és a fehér, : a jó, és a rossz.
Gyakran szavaltam ünnepségeken, beválasztottak színjátszó szakkörbe is. Én
játszottam tizenhárom évesen Pegotti-dajkát a Copperfield Dávidban. Nagyon
szerettem Dickens-t. A fiú, akit itt megszerettem, szintén ide járt. Nagyon
sokat beszélgettünk versekről, színjátszásról.
Egy könyvtár felolvasó estjén mi adtuk a saját duónkat elő, nagy sikerrel.
Óriási élmény volt ez nekem, kikapcsoltam a világot, mások bőrébe bújtam. Csak
az a rémítő izgulás ne lett volna mindig úrrá rajtam!
Ezenközben tata egyre betegebb lett, le kellett vágni tövig a csonkját, de az
már nem gyógyult be. Nem volt ideje. Tata meghalt a kórházban. Rettenetes volt!
Azt kérte, Csabán temessék el, s mamám keresni kezdett a gyerekei segítségével
csabai lakást, hogy járhasson a temetőbe, és segítsék a gyermekei. Engem nem
vihetett magával, bele voltunk betegedve a bánatba. Anyámékhoz kellett
költöznöm, sivár élet várt rám. Rideg anyám, és hallgatag párja. Ekkor már
titokban jártam mostani férjemmel, gimnázium első osztályában. Nyárra
hazaengedtek mamához, és meglátogatott szerelmem. Mariska nagynéném, aki
gondozta mamát, elengedett egész napra azon a csodás négy napon este
tizenegyig, csak azt kérte, ne ott csináljunk gyereket. Egész nap sétáltunk és
beszélgettünk, mint Debrecenben is egész délután, bujkálva, sosem veszekedtünk,
és soha nem fogytunk ki a szóból. Akkor ment fel a Holdra az első ember, de
mama azt mondta, ez csalás, mert ezt Isten nem engedné meg. Ekkor volt az első
táncdal fesztivál, de TV nem volt, s amúgy sem érdekelt minket. Mariskának ekkor
már négy gyermeke volt, s Katival, Öcsikével, velem, Sadrival tízen laktunk egy
szoba-konyhában, de nem törődtem a nehézségekkel, nekem nem volt kellemetlen,
jó volt minden, úgy ahogyan volt.
Tudtam, hogy mindenki azt hiszi, szex is van már közöttünk , de mi három évig
kitartottunk szüzességben mert azt akartuk. Amikor először együtt leszünk, ne
kelljen védekezni, gyerekeket akartunk sóvárgó szeretettel. Másodikos voltam a
gimiben, amikor mamikám meghalt. Vele akartam halni. Elhittem, hogy
megszakadhat a szív, és én a temetésen beleesem a sírgödörbe holtan. Anyám a
hajamba tett fekete szalagra gúnyos megjegyzést tett. Vége volt a világnak, ha
szerelmem nem lett volna, biztosan belepusztulok. Így is annyira tönkrementem,
hogy anyósom biztatott, kérjünk szaporán gyámhatósági engedélyt, s házasodjunk
össze, mielőtt megbolondulok. Egy iszonyú karácsony után január ötödikén
beadtuk a kérelmet sebtiben. Ezerkilencszázhetven, a nagy-árvíz idején volt
első randink, azóta három év telt el. Ezen a Karácsonyon anyám akarata szerint
meghívtuk Pétert, szerelmemet, hogy délután jöjjön. Engem, legnagyobb
megdöbbenésemre elküldtek otthonról, és párom utólagos elmesélése szerint anyám
elmondta neki, ugyanolyan büdös, lusta, hazug, kurva, gyilkos leszek, mint az
apám, és ha elvesz feleségül, megy még panaszra anyámhoz.
Ezek után Szilveszterkor előbb szobafogság volt ígérve, majd az utolsó
pillanatban közölték, kettesben akarnak szilveszterezni. Az utolsó percben
kellet elrohanni Péter nagymamájáékhoz, ahol tradíció volt a családi ünneplés,
hogy egy személlyel többen lehetünk-e? Amikor hazaértem, csak szidás fogadott,
s egy másolattal írt szerződés, hogy házimunkáért kapok reggelit, amit találok,
és minden ügyemet intézzek ott, ahol pénzért kitart egy kurafi, mert amilyen
vagyok, úgy nem szerethet önmagamért senki. Enyém a gyerektartás, a családi
pótlékért ott aludhatok, némán.
Így éltem április tizenkilencedike Húsvét szombatig, mert ekkorra kaptuk meg a
gyámhatóságtól a korkedvezményes házasságkötési engedélyt. Az egész esküvőből
csupán a rettegésre emlékszem, hiszen ott volt apám, anyám, anyám második férje
is.
Csak úgy adták meg az engedélyt, ha van lakás, tehát apósom intézett
házfelügyelői lakást, földszint, salétrom, penészbogarak, dohszag, de nekünk a
PARADICSOM volt!
Sikáltam térdelve a padlót, a követ, pucoltam az ajtókat, ablakokat,
berendeztük használt bútorokkal, legtöbbjét kézben cipeltük oda, hogy még a
házasság előtt rendben legyen minden. Akkor már dolgoztam gyárban három
műszakban, és a lakásba jártam, hogy ellássam a házfelügyelői teendőket.
Rettenetes fájdalmaimra mondta anyósom, egy asszonynak mindig fáj a dereka.
Anyám lakását takarítottam, azután anyósoméknak segítettem, és a leendő
lakásban, ahol csak míg házmesterek vagyunk, addig lakhatunk, ott várt a
rettenetes munka.
Három ház volt a körzetünk, az egyik sarokház, nagy utcafront, egy-egy emelet
tető nélkül, három udvar, három függőfolyosó, mosókonyhák, udvarok, hat közös
WC, kilenc darab rozsdás kuka, amiket ki kellett hordani a sarokra hasamhoz
fogva cipelve, és az udvari kútnál kimosni klórmésszel, azután a kutat is
kimosni, el sem tudom így egyszerre mondani, mi minden…Öreg nénik laktak ott,
lenéztek engem, tizenhét éves lányt, kioktattak, de nem bántam én semmit, csak
el anyámtól. Ha mindent elsöprő szerelmünk, szeretetünk egymás iránt
vőlegényemmel nem lett volna, nem tudom, hogyan bírtam volna ki… Olyan boldogok
voltunk, ha együtt sétálhattunk, beszélgethettünk, náluk lehettem családjával,
akikről úgy éreztem, szeretnek. Néha kártyáztunk, TV-t néztünk, nagyon jó volt
velük lenni. A várakozás a boldogság közeledésére nagyon csodálatos érzés volt.
Már enni is tudtam, pedig ( hála az égnek) lefogytam hatvan kilóra.
Az esküvő után a taxi csupán a sarokig tudott a sártól bejönni, onnan este
nyolckor gyalog evickéltünk esküvői ruha-fátyolban új otthonunkig. Biztosan sok
ablakból figyeltek.
Megálmodott Édenkertünkben levetkőztünk, s nászéjszaka nélkül lefeküdtünk
aludni.
Húsvét vasárnapjának reggelén apósom ébresztett, hozott enni, és segített a
hátunk mögé akasztott lepedő előtt fényképeszkedni. Férjem fotózott akkoriban,
ő hívta elő a képeket is a sötétkamrának berendezett spájzban. Pénztelenségünk
miatt nem volt nászút sem, húsvét után mentünk dolgozni, hiszen mint fiatal
munkaerők, csak tizenegy nap szabadság járt, az kellett a nyári
festés-mázolásra. Fények és árnyak váltakoztak szerény életünkben. Már a kezdet
kezdetén voltak a szex-szel gondjaink, de szégyenünk nem engedte, hogy
segítséget keressünk.
Vártuk havonta a kisbabát, de csak a polc hátulján vasalódobozban rejtegetett
vatta volt szükséges rossz. Minden-de minden munkát, a legapróbbtól a
legnagyobbig egyedül végeztem. Bejött novemberben az igazi tél, hajnali négykor
már a havat hánytam, utána ágyba vittem páromnak a reggelit és kávét, majd
tízórait és tiszta ruhát, termoszba kávét s teát csináltam neki, és
kínkeservesen emelgetve a lavórt, lemosakodtam, mentem a gyárba.
Hatkor már munkaruhában kellett a gép mellett állni, nem volt mese.
Munkatársaim szidtak, mert a szalagon lassú voltam, nem tudtak miattam haladni,
keresni. Nehéz munka volt nagyon. Születésnapomon, a tizennyolcadikon, december
huszonharmadikán, egész délelőtt a bűzös-hideg potyogtatós WC mellé térdepelve
hánytam és hánytam. Vérezni kezdtem két hét cikluskésés után. Hazaengedtek.
Anyósom azt mondta, ez terhesség esetén is előfordulhat. Ezért végigcsináltam
az ünnepi munkálatokat, s mert férjem negyven fokos lázas tüdőgyulladásban
feküdt, hordtam a jégen a kukákat, és mindent egyedül végeztem nagykorúságom
első Karácsonyán is. December huszonhetedikén elindultam az udvari közös WC-re,
lehajoltam a szekrényből kardigánért, s úgy maradtam a fájdalomtól. Kértem
férjemet, próbáljon úgy lehajolva segíteni arccal az ajtó felé fordulni, s már
amikor a földön fekve magamhoz tértem, párom törölte alattam fel a vizeletet,
mosta ki bugyimat, felsegített nagy kínok között az ágyra, odahozott egy
vödröt, s arra fordítva ráhúzta fenekemet, mert hasmenés is rám jött. Pokoli
szégyen volt ez nekem, elmondhatatlan! Kihívtuk a doktornőt, aki mentővel
vitetett a női klinikára. Húszhetes terhesség fenyegető vetéléssel, s
gerincbecsípődés, isiász és ülőidegzsába. Hormoninjekciókat, nyugtatókat,
hormontablettákat, szigorú fekvést szabtak ki rám. Állva ettem, ülni nem
tudtam, négykézláb másztam fel ágyamba, de boldog voltam a kisbaba miatt, nem
hittem én, hogy elvetélem, azt sem tudtam, mit jelent az. Rettenetes élmények
voltak az én szégyenérzetemnek a női klinikán kiszolgáltatva, fehérnemű nélkül
szorítani lábaink között a papírvattát, sőt, gyűjteni hánytálban az
éjjeliszekrényen mások előtt, s viziten az orvosok nézegették és szagolgatták.
Iszonyú volt!! Szilveszter hajnalán pokoli altesti görcsökre, rettenetes
gerincfájdalomra ébredtem, melyek időről időre hullámokban borítottak el, egyre
sűrűbben és erősebben, hosszabban. Mire férjem jött látogatásidőben, már csak
szorítottam kezét, mozdulni sem bírtam, majd erős székelésérzést érezve
megkértem páromat, menjen haza, és boldog új évet mindenkinek. Ő szót fogadott,
én lemásztam az ágyról, mely csupa vér volt, elindultam a mellékhelyiségbe, a
toaletten kínlódtam verejtékezve, hatalmas alvadékok estek ki belőlem, majd
próbáltam a mosdóban kimosni titokban felvett bugyimat. Jött a nővér, akit
riasztottak tapasztalt szobatársaim, akik már férjemet nem érték utol a hírrel:
ne menjen el, biztosan műtenek, mert biztosan elvetéltem. A nővér leszidott,
mért húztam le a WC-t, mért dobtam ki a vattát, kereste a badellában a kisbabát
az alvadt rögben, s mondta, nem találja, visszakísért
az ágyamba, s elment orvost keresni. Mivel szilvesztereztek, csak január
másodikán vizsgáltak meg. Addig feküdtem halálra rémülten, csökkentek
fájdalmaim és alig véreztem, de rettegtem. Amikor egy orvos megvizsgált,
undorodva fogott meg s mutatott fel egy kis szelet papírvattát, mi véletlenül
rám ragadt, és kérdezte: „ez itt micsoda? „De hisz nem adott időt lemosakodni…
Pokoli szégyen öntött el, s félelem. Az orvos éppen-csak futólag megvizsgált
gyorsan, alig éreztem, és azt mondta, vaklárma volt, feküdjek tovább, szedjem a
gyógyszereket. Két hét múlva szivárgó vérzéssel, kis fájdalmakkal –
hazaengedtek, feküdni és gyógyszert szedni. Így tettem, állandó félelemben,
mert állapotom nem javult. Férjem mindent elvégzett. Kitaláltuk, legyen a
kisbaba Tom. A legközelebbi vizsgálat február hatodikán volt, a körzeti
nőgyógyász szerint a baba nem fejlődött, békavizsgálatot kell végezni.
Megtörtént, s kimutatta: nem vagyok állapotos. Nyolcadikán beutaltak a
kórházba, kilencedikén kikapartak, s megállapították, halott magzati darabok,
és méhlepénydarabok üszkösödtek bennem, csoda hogy élek a hullamérgezéstől.
Másnap, pénteken hazaengedtek, s hétfőre munkaképesnek nyilvánítottak. A
munkahelyen még nehezebben álltam meg a helyemet, kivérezve, legyengülve,
állandó mély szomorúságban szédelegtem, gyakran elájultam. Iszonyúan féltem,
hogy soha többé nem lesz gyermekem. Sokat sírtam, s anyám átkára gondoltam
akaratlan, hiszen nem vagyok babonás. Az orvos által kiszabott három hónap
védekezés után ismét vágyakozva vártunk várandósságra. Türelmetlen voltam, nem
tudtam másra gondolni. Nyáron végre felcsillant a reménysugár. Hathetesen már
mentő vitt.
Ismét a rettegő várakozás elhagyatottan a klinikán, fekve, keserűen. Hála
Istennek, megállították a folyamatot, és Ria lányomat megmentették. Végig
feküdni kellett, orvosságokat szedni, s rettenetes gerincfájdalommal, de már
egyre jobban reménykedve várni, hogy ez a baba már életben marad. Olvastam,
kézimunkáztam, aludtam, és egyre jobban próbáltam hinni, hogy életünk jobbra
fordul. Párom elvégzett mindent, s biztatott. Néha kiültem a gangra, az
udvarra, ahogyan az időjárás engedte, és gyönyörködtem az eperfában, a
szőlőlugasában szomszédunknak, a zsenge fűben, a kék égben, kis világomban. Az
utolsó hónapban felszabadított az orvos, és én ezt úgy értelmeztem, mindent
lehet. Elvégeztem a házimunkákat, főztem, mosogattam, takarítottam, sétáltunk,
s hála az égnek : már házmesterség nem volt, jóhiszemű jogtalan lakáshasználók
lettünk. Ezért férjemre semmi munka a nagymosáson kívül nem maradt. Vasaltam a
pelenkákat, pici ingecskéket, berendeztem a kiságyat, a kölcsön – babakocsit
jól kimostam. Már volt egy rezsónk, nem kellett a sparheldba begyújtani,
kályhába sem, mert olajkályha is volt, s lett kis hűtő, minicentrifuga,
használt mosógép. Bizományiban vettünk matracot a kiságyba, akciósan az
ágyacskát. Örököltünk babaruhákat is, férjem készített kis szekrényt, én a
kiságyra horgoltam – kötöttem pelenkatartót, kaptunk ajándékba kicsi
edénykéket. Tervezgettünk, álmodoztunk, hittünk a szép jövőben, de a félelem
ott volt bennem. No, nem a szüléstől, azt a vetélés kínjai kiölték belőlem, de
a rám szabott hormonoktól, vérnyomáscsökkentőktől, nyugtatóktól nem csak
elhíztam, de depressziós lettem, a sok kín is biztosan közrejátszott. A magány
egész nap, amikor a derékfájástól lefeküdtem kicsit, s jöttek sötét gondolatok,
elborított a rettegés mindentől. De csodás volt sárga, halványzöld, fehér
holmikat venni, hiszen nem tudhattuk, kisleányunk lesz-e, vagy kisfiunk.
Elterveztük álomjövőnket, bíztunk megvalósulásában, ha sokat dolgozunk és
szeretjük egymást… Részletes terveket készítettünk hozzá.
Párom szúnyoghálót szerelt az ablakokra, és szúnyoghálós ajtót a konyhaajtóra,
mert onnan jött napocska, a szoba felől csak a por – zaj – bekukucskáló
emberek. Elérkezett kilencszázhetvenöt ötödik hó ötödike. Éppen hogy csak
elment párom dolgozni, elment a nyákdugó. Nekiálltam kitakarítani, főzni,
mosogatni, kávét feltenni, virágokat öntözni, hiszen az állandó erős gerinc –
alhas fájdalmon kívül csak pici rózsaszín váladék jött. Meg akartam
felelni anyósomék szigorú elvárásainak, és vártam, közben tettem-vettem,
mindent előkészítettem a babástól való hazatéréshez is, pelenkával letakart
kifőzött edények, a gyenge orosz tea leírása, a piszkos – pelenkás vödör
előkészítésének leírása, s egyszer csak ott volt férjem, s apósom.
-------
III. Fejezet: ÁRNYAK ÉS FÉNYEK
Bizonyos
vagyok abban, hogy valamit megéreztek, mert hazajöttek a munkából, hogy engem
megnézzenek. Szégyenlősségem nem engedte, hogy megmondjam, miből tudom, de
szóltam, hogy ma szülni fogok, és két órakor kezd rendelni a nőgyógyász, egy
órára megyek oda, hogy ne kelljen sokat várnom. Visszamentek, de éreztem, hogy nemsokára
jön anyósom, mert apósom szól neki. Úgy is lett. Mindenáron azonnal a kórházba
akart vinni, de én makacs voltam. Így hát várakoztunk a tömegben az orvosnál,
nem szóltam, hogy sürgős. Végre bejutottam, s az orvos négy ujjnyira nyitott
méhszájam miatt azonnal mentőt akart hívni,
de én a
férjemmel, taxival akartam menni. Mire hazaértünk négykor, párom is otthon
idegeskedett, még egyszer lemosakodtam, és jött a taxi, csak kézbe kellett
venni a régóta előkészített táskát, s lehetett indulni. A kórházban
burokrepesztést végeztek, azonnal jöttek az erős, görcsös fájások, de még
sétálhattam, letusolhattam a beöntések végeztével. Kértem férjemet, sétálgasson
velem, amíg engedik, de ő nem bírta látni szenvedésem, s elment.
Leborotváltak,
s felkészítettek, hogy lehet császármetszés, mert eklampszia fenyeget.
Amikor
hánytam, megvizsgáltak, s azt mondták, eltűnt a méhszáj, már késő lenne a
császármetszéshez. Este huszonkét órakor vákuumos műtéttel megszületett Ria
lányom.
Érzéstelenítés
nélkül rengeteg orvostan-hallgató jelenlétében a gátmetszést és repedést
összevarrták. Pokoli hosszú szenvedés volt. Mivel nem tudták, honnan vérzek
még, felpányvázott lábakkal szétterpesztve otthagytak, az orvos elment
vacsorázni. Mivel nem volt gumilepedő, egy csörgős, ragadós nejlondarabot
tettek alám, s mert lepedő sem volt, egy végig-gombos hálóinget tettek rá, és
mert vatta sem volt, egy durva barna köntöst tettek lábaim közé. Így feküdtem
sokáig, s a visszatért orvos végre leakasztotta lábaimat, s mert nem volt
vérnyomáscsökkentő, vízhajtót adtak. Legalább háromszor elmondták, hogy csoda,
hogy élünk, és hogy ez nagyobb műtét lett, mint egy császár. Később
villanyoltás volt, s a szülésznő keményen megkért hármunkat, hogy hagyjuk őt
aludni, ne beszélgessünk. Az átvirrasztott nehéz éjszaka után nem találtak
ágyat, s egy sodronyos hordágyon kitoltak a folyosóra, ott mindenki előtt
kellett ágytálat kérnem, hiszen dolgozott a vízhajtó. Végre kaptam ágyat,
letérdelve bepakoltam szekrényembe, majd kicsit később elindultam tusolni. A
tusoló ajtaját kinyitva megcsapott a forró fehér gőz, és elájultam. Arra tértem
magamhoz, hogy egy nővér rám kiáltott: Mikor szült?! – este tízkor – Akkor ne
fetrengjen itt a földön!
Otthagyott.
Hamarosan megkaptam az én kicsikémet, de nem akart szopni. Szidtak, hogy éhen
akarom halatni kislányomat, ordítoztak velem. Fények és árnyak: az én kincsem,
és a szörnyűség, ami körülvett. Alig tudtam fejni, begyulladt a mellem, csupa
vérző seb volt a bimbója, és mindenért csak szidtak a nővérek. Hazamenetelkor
késett a férjem, mert a lakásban csőrepedés miatt térdig állt a víz, azt
takarította, de nekem is vissza kellett két óráig feküdnöm, mert kiderült,
azért voltak olyan nagy fájdalmaim, mert egy bennfelejtett varrat begyulladt, s
azt tépték ki. Otthon végre minden csodálatos volt, állandóan sírtam a
boldogságtól, pedig amikor kijött a gyermekorvos a védőnővel, mondta, hogy a
két kulcs-csontja eltörött a babának, de ne ijedjek meg, csak tornáztatni kell.
Lassan felszívódott fején a vákuum okozta hatalmas daganatféle is, már
kerekedett fejecskéje, csodás kék szemű, szőke, ötvenöt centis, három és fél
kilós újszülött volt. Nem volt könnyű az első két hónap, de mi nagyon boldogok
voltunk! Férjem mindenben segített, és egyre könnyebb lett, de én még sokat
sírdogáltam, azt hittem, a gyengeségtől – fáradtságtól. Kis Riácskánk egész
éjjel aludt, nappal is sokat, ha ébren volt, sohasem sírt, nem ázott át
pelenkája, nem böfizte le magát, tökéletes kisbaba volt, és egy évig beteg sem
lett soha. Egyre erősebb, ügyesebb, okosabb lett, ahogyan az lenni szokott.
Anyósoméknak nem tetszett, hogy az akkori gyermeknevelési könyvek szerint nem
engedtem délelőtt kikapkodni az ágyból, délután volt a játék, a fürdetés ideje,
amikor apa hazajött. Mindent együtt csináltunk a férjemmel, sétát, fürösztést,
játékot, tornáztatást, pelenkázást, etetést, stb… Napközben kitettem aludni a
dohos lakásból az udvarra, ha esett, a gangra. Anyagilag nagyon nehezen éltünk,
de a napi gyümölcs és zöldség a kislánynak mindig megvolt. Szépen cseperedett,
már kilenc hónaposan állt és beszélt, másfél évesen szobatiszta volt,
szaladgált, és rövid versikéket mondott teljesen tisztán. Nagyon boldogok
voltunk, és beterveztük második kisbabánkat, akire nem is sokat kellett várni, öthetes
terhesen már fenyegető vetéléssel, nyitott méhszájjal vitt a mentő.
Nagyon
megijedtünk, hogy őt is elveszítjük. Szigorúan feküdtem a kórházban, és azután
otthon is nagyon vigyáztam magamra és pontosan szedtem a gyógyszereket. Nagyon
nehéz volt, hogy kislányomat nem emelhettem fel. Férjem mindent megtett, amit
nekem nem volt szabad. Nagyon nehéz volt a pokoli derékfájás, a forró nyár, a
nagy súlyom, de nagyon boldogok voltunk, annak ellenére, hogy minden
várandósságom alatt szextilalom volt.
Hetvennyolc
nyolcadik hó nyolcadikán a klinikán megszületett kisfiam, Gyuri.
Ria lányom
boldog volt velünk együtt, segített nekem már ilyen kicsi korban, Gyuri pedig
éjjel – nappal sírt. Örökké éhes volt, pedig rengeteget evett, ivott, pelenkája
rendre átázott, felesleges ételt mindig kihányta, állandóan öltöztettük. Hulla
fáradtak voltunk, már ülve is aludtunk. Kisfiam gyarapodott, semmi testvéri
féltékenység, lassan belerázódtunk abba, hogy fiunk teljesen más egyéniség.
Másfél évig még abban a penészes lukban éltünk négyen, de megoldottunk minden
gondot valahogyan. Egyszer csak mondja férjem, hogy neki minden álma, hogy
trolivezető legyen, és fel akar menni Pestre négy hónapra, hogy elvégezze a
tanfolyamot, ami január másodikán kezdődik majd. Rettenetes döbbenet fogott el,
őrült félelem. Azt hittem, soha egy napra sem válunk el egymástól, de nem
akartam útját állni.
Sajnos
depresszióm nagyon súlyossá vált, alig tudtam a családot ellátni. Decemberben
kaptunk lakáskiutalást egy másfél szoba étkezős panel lakásba a kilencedik
emeleten, és tíz napot kaptunk a beköltözésre és a régi lakás felújítására.
Pénzt kölcsön kérve, két beteg gyerekkel, jégen – hóviharban egyetlen
segítséggel költözködtünk, majd gyalog, babakocsit tolva, Riát cipelve naponta
visszajártunk festeni – mázolni. A használt babakocsi összeszakadt egyszer, egy
kedves ember behívott meglátván, s megjavította. A karácsonyt az új lakásban
nagyon betegen, becsípődött derékkal, félelemben töltöttem. Anyósomék
kitalálták, hogy ( mivel sógorom is ugyanoda utazik, amelyik tanfolyamra férjem
) költözzek össze sógornőmmel az ő lakásukban, ketten könnyebb lesz talán, bár
ott is volt egy négy éves kisfiú és egy két éves kislány. Akkor anyósomék is
naponta egy helyen mindannyiunkat meg tudnak látogatni, és ha baj van,
segíteni. Bizony sógornőm aludt tízig, s mivel hálás voltam a befogadásért,
hajnalban mostam fel helyette a lépcsőházakat, mert ő házfelügyelő volt, és
gyermekeit vittem óvodába megetetve, felöltöztetve, saját gyerekeimet ellátva.
Délben mentem az ebédért, délután pedig minden második napon hazacipeltem a hat
személy szennyesét, s míg kimosta a gép, kiszellőztettem, port töröltem,
felmostam, postát átnéztem, azután visszacipeltem a vizes tiszta ruhákat, és a
kádban pelenkát mostam. Este tizenegy lett, mire ágyba kerültünk kimerülve.
Kéthetente hétvégére hazajöttek a férfiak, újra bevásárlás, mosások, főzés, és
Gyurikám csak sírt , hogy „ ÉN NEM LAKOK ITT! „ . Éjszakai orvosi ügyeletek a
gyerekekkel, és rosszabbodó szex gondok, és az érzés, hogy én ezt nem bírom ki…
Amikor
eltelt ez az idő is, még két hónapig bírtam, azután kórházba kerültem százhárom
napra. Szörnyűek voltak a gyógyszerek, alig láttam gyerekeimet, és ugyanabban
az állapotban hazaküldtek.
Otthon
kín-keservesen elláttam a családot és a lakást, és mivel letelt a gyes,
hamarosan ki kellett találni, mi legyen velem. Nem bírtam volna a gyári munkát,
a gyerekeket óvodába hordani, a házimunka terheit. Apósom szerzett bedolgozói
munkát, otthon fémcsipeszeket szereltem össze. Nagyon keveset kerestem nagyon
sok munkával. Állandóan rosszul voltam, fájt derekam, nyakam-vállam, pokoli
nehéz volt minden. Gyerekeim nagyon okosak voltak, bennük leltem sok örömöt.
Rengeteget meséltem nekik, játszottam velük, kislányomat készítettem fel az
iskolára.
Időközönként
verseket és novellákat írtam életem részleteiből, álneves szereplőkkel.
Most
megmutatok néhányat:
LECKE
Fájdalmaim
fekete falakba fúródnak
Itt ennek a
kavicsos Dunának vízmosta
Partján
iszom ezt a rút vizét könnyeimnek .
Bimbót
bontott a félelem jégvirága.
Öntöztem
könnyeimmel.
Só marta
árkok arcomon.
Riadtan
repes a gondolat.
Hideg
szavaktól fagyott fények.
Csend kemény
fala köztünk.
Szájam
szélére ragadt a mosoly.
Mint ködben
tévelygő madár verdes a szív.
Megbénult
mondat botlik nyelvemen.
Vaksi remény
téved be néhanapján.
Fogaim közé
szorult a hangom.
Sötétben
matató árny a lelkem.
Indák
tekerednek rám orvul.
Gyökerek
kötik gúzsba lábamat.
Ki akarom
ásni ezt a paréjt.
Tátongó
sebek szakadnak föl.
Gyomlálok
kifulladva.
Temetetlen
gödrök mélyülnek.
Zuhanok.
Torkomban
földgöröngyök.
Cigányútra
szalad a tétova szó.
Felköhögöm a
félrenyelt pánikot.
Menekülés
görcse feszül gyomromban.
Remegő
ujjaimat papírhoz szelídítem.
mert már
megtanultam
túlélem.
á
ÚJRAKEZDÉS
A távolság,
ami falat épített közénk,
Megbénította
nyelvemet, nincs helye
Beszédnek
többé, meglepetés e némaság,
Itt vagyok
egyedül két lépésre tőled
Nem látsz és
nem hallasz engem.
Félek így
magányosan, csendben,
Mélységes
sötétben várok. …
Felbomlottak
bennem elvetélt szavak,
mint
eljegelt gyulladások megfagytak,
szétoszlottak
lelkemben, megkövültek,
hétrét
görnyedve hordoztam őket, ám
mint begyűlő
darázscsípés
felduzzadtak
bennem a szavak,
mit tegyek,
hisz szétszakítanak.
Mint megkelt
tészták alacsony vájdlingból
túlcsordulnak
megnyíló szájam szélén,
mint vér
buggyan ki a fogak résén
lecsöppennek
vibráló ujjaimon
mint
túlérett őszibarackok és
szétfolynak
ezen a papíron, elöntik
mint
megáradt vizek törnek át gátakat
megkapart
sebek ha fölfakadnak
bennem a
szavak megdagadtak
mit tehetnék,
szétfeszítenek…
elindulnék,
hogy megkeresselek.
á
GYÁSZ
Lassan a
fojtó rémület
félelemmé
fagyott
Felfalták
saját fényüket
tömjénes
nappalok.
Halkan,
komolyan mint a nagyok
megnyugodni
csak szépen,
míg el nem
fogynak a hajnalok
ezen a néma
égen.
Halált
fogantat minden éj
szétfoszló
életeddel.
Úgy mentél
el mint bíbor fény
mikor mélyül
a reggel.
Csendben,
komolyan mint a nagyok
lehiggadni
csak szépen
míg meg nem
halnak a hajnalok
a föld
-fekete égen.
S lassan a
fojtó rémület
félelemmé
fagyott
s felfalták
önnön fényüket
dermesztő
nappalok.
á
1972.
Halott
hexameter
Baj szava,
bú jaja, sírdal szólal: ó, soha többé
Fojtogató
fekete földszag: fagy-fényed a földé
Hiába minden
ha vége: jaj, nem élhet senki örökké
á
1973.
Alázat
Rázd le
magadról
mint kivert
kutya a vizet
a terhed
S ha üressé
vált
mint a kép
helye a falon
a szíved
Hajtsd le
fejed
mint
letarolt mezőn a kalász
hogy
újrakezdhesd
á
Alternatívák
lehet hogy
fára kéne mászni
lehet hogy
falra
lehet hogy
jobbra kéne menni
lehet hogy
balra
lehet hogy
megfordulni kéne
mielőtt föl
csak ki kéne
jutni végre
a gödörből
á
ha…
ha nem húzna
a mélybe az örvény,
ha nem
süppednék iszapba térdig,
ha nem fonna
be hínártekervény,
kiúszhatnék
a túlsó partig…
á
JÁTÉK A
GONDOLATTAL
Valaki vár
rám
Valaki rám
vár
Vár rám
valaki
Rám vár
valaki
Vár valaki
rám
Rám valaki
vár
á
LEVÉL
Kint szél
tépi a fákat
A fényre éj
zuhan
Álmokat
szaggat-rángat
Az esti
szélroham.
A szobában
csak a tollam sercen néha
A tiszta fehér
papíron
Vigyázatlan
zaja végigfut a néma
Titok őrző
falakon
Emlékek
villanófénye
A szemgödröm
mögött
Fagy-fényben
csillogó béke
A jéghegyek
között
Gondolatfoszlány
agyamban
Mint
szélütött bénult nyelve
Riadtan
visszatorpan
Béklyóktól
megkötözve
Torkom
bilincséből a hang
Zihálva
menekülne
Fejemben
félrevert harang
Kisiklott
mondatok terhe
A távolság
oly nagy közöttünk
Mint
csillagok messzi fénye
Meglepetés a
fénysugár
Ebbe a mély
sötétségbe
á
CÍM NÉLKÜL
Sikoltoztál,
mert szavad nem értették, s
sohasem
értetted meg magad
Felzokogtál,
mert bőröd felsértették, s
korbáccsal
verted holtra magad.
Elsirattad,
hogy tetted megvetették, s
titokban
szembeköpted magad.
Őrjöngtél
csak, hogy léted nem szerették, s
halálosan
gyűlölted magad.
Esdekeltél,
hogy lényed megkeressék, s
drágán adtad
magadnak magad.
Nos ám minek
ez a sok szöveg, tessék, s
Add oda
szeretettel magad!
á
( S )
írásaim
KÖNYÖRGÉS
Ki véd meg
engem önmagamtól,
Ki szabadít
meg álmaimtól,
Ki hoz rám
szelíd, békés álmot,
Ki veszi le
rólam a hámot?
Ettem a
keserű pirulából,
Repetáztam a
méregpohárból,
A csapdákat
el nem kerültem,
A gödrökben
sorra megmerültem.
Megvédesz-e
hát önmagamtól?
Megszabadítasz
álmaimtól?
Bocsáss rám
nyugodt, csendes álmot,
S holnap
felveszem újra a hámot.
Fejemet
szépen a járomba hajtom,
S igámat
ismét újra húzom,
Csak gyere
elébem hogyha kérlek,
Nyújtsd
felém kezed, hogyha félek…
Jézusom,
nézz le rám, kérlek,
Esedezem,
hogy segítsél meg.
Fohászkodom,
hogy imámat halljad,
Tudom, velem
vagy, ez ad nyugalmat!
á
1970.
december 23.
Akkor
Azon a napon
Mikor a
kiöregedett kötéltáncos
beállt
célpontnak a késdobálóhoz
Azon a napon
Mikor a
megvénült bohóc csapzott arcán
festékbe
martak a könnyek
Azon a napon
Mikor az
állat szelídítő szívében
késpengeként
megállt egy szó
Azon a napon
Minden jegy
elkelt
á
Egy gondolat
Szájam
szélére szökött szavak
szelíden
szertefoszlanak
Mélyen
beásott fehér falak
keményen
eltaszítanak
6, Innen
fentről fogják már a kezemet
5, Innen
fentről mély gödröket temetek
4, Onnan
fentről nyújtják már a kezüket
3, Onnan
lentről nem látom a szemeket
2, Innen
lentről nem kápráztat képzelet
1, Innen
lentről nem látni a fényeket
á
Út - Hívnak
Felhevült
fájó testtel
felkelek mégis kínnal,
forró arcomon könnyel,
félve, fájdalmaimmal,
felkelek mégis kínnal,
forró arcomon könnyel,
félve, fájdalmaimmal,
döféseitől
égve
elindulok a fénybe,
szemembe kések szúrnak,
agyamba nyilak fúrnak,
mégis: ha sír a gyermek
mégy, mint akit emelnek
elindulok a fénybe,
szemembe kések szúrnak,
agyamba nyilak fúrnak,
mégis: ha sír a gyermek
mégy, mint akit emelnek
á
TESTVÉREK?
Judit
tizenhat éves volt, Endi négy éves. Judit egy hete tudta meg, hogy van egy féltestvére.
Nagyon izgult a találkozástól. Az anyukájától való találkozástól még jobban. Az
apjától pedig félt, vajon iszik - e még, milyen lesz ez a tíz nap. A légszomj
csaknem megfojtotta….
Jól teszi-e, hogy elmegy? Apja kb. évente négyszer íratott neki levelet a
titkárnőjével, még az aláírása is gépelve volt. Öt éve nem látta, karácsonykor
üzenet nélkül egy szedett - vedett csomag. nem is írta bele a szülinapot sem.
Az egyszerű,
nagy-kontyos őszülő asszony meghagyta, négy órára kell az óvodába menni Endiért.
Judit mosogatott apja szigorú utasításai szerint.
Azután megérkezett a rég nem látott nagypapa, apjával beszélgetett, Judit csak
ott ült félve, mert a dísztálat használták hamutartónak, ittak, a papa távozása
után Judit igyekezett takarítani, szellőztetni, de ekkor már apja őt
kérdezgette, oktatta kínosan, és közeledett fél négy. Valahányszor
figyelmeztetni merte apját, az durván rászólt. Rettenetes érzések kavarogtak a
lányban. Végre elindultak, jó lett volna apjának egy kávé, de nem mert szólni.
Endi szép kisfiú volt, szőke és kék szemű, mint Judit, s egymásra meg az
apjukra hasonlítottak.
Endike szemeiben ott volt az az állandó készenléti rémület, ami Juditéban.
Nehéz tíz nap jött, a kisfiút minden raccsolásáért leszidták, pedig szegény nem
tehetett róla. Szíve szakadt meg, hogy még egy gyermeknek úgy kell felnőnie,
mint neki. Minden ez utáni levelében kérdezgette öccséről apját, de semmi
válasz. Férjhez ment és kérte, küldjék el hozzájuk nyaralni, semmi válasz.
Kérte, hadd írhasson Neki levelet, nem jött válasz. Eltelt húsz év, és véletlen
megtudta, édesanyja halála után a fiú felakasztotta magát, meghalt. Egy gyermek
fényképe maradt Juditnak, Elképzelte féltestvére serdülőkorát, ifjúkorát, a
halálához vezető utat. Rettenetes volt. A fiatalasszony már két gyermeket
nevelt, de érezte, neki is ez lesz a sorsa. Hiába húzza-halogatja, a bélyeg rá
van sütve, nincs menekvés. Nem tudott szabadulni az elátkozott sorsától, a múlt
poklaitól, a jelen súlyától, a jövő rettegéseitől. Félelem és mosolygás volt a
sorsa.
Egy nap a remény
Neske
negyven éves volt. Két hete véletlenül tudta meg, van még két féltestvére. A
fiú tizenkilenc éves és nem érdekli csupán a járgány. A lány huszonegy éves, és
azonnal le akar utazni, hogy megismerkedjenek. A nő gyerekei két - két évvel
idősebbek. Ők sem akarnak itt lenni a találkozáskor. Nesi új testvérei sem
tudtak létezéséről.
Az asszony
nagyon izgult, betegen, kevés rokkant-nyugdíjából hogyan bírja majd a
vendéglátást vajon. Délre ígérkeztek, talán zöldborsós raguleves és sajtos
tészta jó lesz, a beszélgetéshez kóla, ropi, édes aprósütemény. Vártak és
vártak, három óra lett, mire megérkeztek. Kati hozta az élettársát is. Csak
beszélgettek és beszélgettek, állandóan hívta őket ebédelni, de nem ettek, nem
ittak, fényképeket nézegettek, meséltek és örültek egymásnak, ígértek
levelezést, telefont, újabb látogatást.
Nesike kérte, maradjanak éjszakára, van külön szoba, vacsora, reggeli, Kati
talán egy hétig is maradhatna, de menniük
kellett. Nehéz volt a búcsú, sírtak. Nehezen tudott megnyugodni. A
zaklatottságtól nem tudott elaludni, pedig halálosan fáradt volt. Tíz órakor
telefon cseng: Kati anyja ridegen szidja, hogy egy anya hogy lehet ilyen, a
gyerekek éheztek, szomjaztak, szendvics kellett volna, és a fiú cukorbeteg, fel
kellett volna bontani a diétás üdítőket amiket hoztak, és az útravalót rájuk
kellett volna erőszakolni, és biztosan nem is vagyok annyira beteg és szegény,
és nem látták a heget ahol az apánk felvágta az ereimet, és Neske csak sírt és
sírt szakadatlan. Nem értett semmit, nem tudta mit mondjon, mit tegyen ezután.
Másnap csomagot adott postára diétás üdítőkkel, levéllel, könyörgéssel,
zárójelentésekkel. Soha többé nem jött válasz.
á
Egy este és
egy nap
Barbara és
féllábú nagypapája a templomlépcsőn ülve félve leste, mikor, hogyan jön haza
apu. Jött már nemsoká, dülöngélt, elesett, a lámpavasakba kapaszkodva körözött
körülöttük, végre eltűnt a kapujukban.
Rettegve
mentek haza, tata nagy-nehezen felmankózott a második emeletre. Klári nagynéni,
a súlyos beteg, rémületében megint ki akart ugrani az ablakon. Mamuka sírt.
Gyorsan, halkan lefeküdtek, Éjfél körül rettenetre riadtak fel.
Apu ordítozott, anyu sírt, tört-zúzott apu, a betört bútorüveg darabjával felvágta
anyu csuklóját, azután Barbaráét is egy kicsit.
Mamuka és tatuka az ablakon kiáltozott ki hogy segítség, mentőt - rendőrséget
hívjanak, Klári szörnyű állapotban volt. A rendőrök fél óra múlva visszahozták
aput, csend lett, apuék halkan megegyeztek, hogy hajnali háromkor apu lelövi a
munkásőrpisztollyal először anyut, azután sorban Barbarát, és mindenkit és a
Tiszába ugrik. Mamáékkal némán kilopództak, elmentek a munkásőrsére,
reggelig ott vártak, azután azt mondták, hazamehetnek, anyu él, apu nem emlékszik
semmire. Barbara nem mehetett iskolába, nyolc évesen neki kellett vigyázni
tatára, Klárira, mamának dolgozni kellett mennie. Iszonyúan félt: -Tatus, ne
csukd be a szemed, tata, ne halj meg, ugye tata nem halsz meg, ugye nem hal meg
mamuka,…— A borzalom lassan lecsendesedett, megkopott, tilos volt erről
beszélni, Egy nap megint eltelt.
á
FELTÖRŐ EMLÉKEK
Őszi
nagytakarítást végeztem éppen, miközben kezembe akadt a bot. AZ a bizonyos,
henger testű, fekete, réz oroszlán fogantyújú bot.
Szinte
megmozdult, szinte megszólalt tenyeremben. Késztetést éreztem, menjek boltról –
boltra Sidolt keresni, bútortisztítóval kifényeztem henger rúdját, a gumi
talpát tisztára töröltem, s elhatároztam, kiteszem díszképpen jól látható
helyre, de a kezem ügyébe, mert sajnos már én is gyakran botra szorulok,
Tatukám kedves botja lám negyvenöt év után előkerült a sutból, életre kelt.
Valódi bambusz, nagy kincs volt tatának, és nekem is az.
Csak akkor
használta , amikor felcsatolta műlábát , anélkül két mankóval járt . A hengerszárú
mankókat sűrűn elkértem , hadd játsszak sántát , de ő azt mondta : „ te csak ne
játszódj ezzel , kislyányom , addig örülj , amíg egészséges vagy … „ . A mankók
hónaljrésze fehér gézzel vastagon be volt tekerve , ne törje fel a testét .
Éjszakára a henger vázú műláb az ágya mellett állt , tetején elmaradhatatlan
sapkája . Reggel , felkelés után kiült ágya szélére , s elkezdte pödörni
nikotintól sárga bajuszát . Ilyenkor nem volt szabad hozzászólni , mert nem
tudott válaszolni .Azután , még mindig csöndben , elolvasta a Bibliából a
rongyossá olvasott , megsárgult Jób könyvét , majd elővette a dóznit , a henger
alakú faragott faszipkát , és megsodorta első cigarettáját . „ Kis unokám,
hozzál szurkálót „ mondta , s én sietve választottam a ciroksöprűből megfelelő
szálat, kitéptem, és vittem neki , tisztítani a szipka hengeres üregét . – Na ,
levágtátok már a kenyerem héját ? – kérdezte , mert nem volt foga .
Tejes
cikóriakávét reggeliztünk kenyérrel . De kiülnék én is az erkélyre , ahogy
ezután tatukám kiült nézgelődni , levegőzni , szomszéddal beszélgetni . Néha ,
amikor jobban volt , lebátorkodott a sarki padra , lesve , jön – e valaki ,
akivel elbeszélgethetne . Én is mentem vele , hallgattam ezerszer történeteit ,
az orosz hadifogságról , a lovas finánc koráról , mindenről , ami
viszontagságos életében történt . Néha elszalajtott dugiban TSZ – nyugdíjából
lecsippentett pénzből fél deci szilvóriumért , s vehettem ötven filléres fagyit
Lám,
megtaláltam egy botot, s mennyi minden előbukkant az emlékeimből!
á
UTÓSZÓ
Néma
sikolyok szaggatták lelkemet. Végeztem a dolgomat, miközben őrjítő kínokon
mentem át. Néha leírtam, ezekből szedtem össze párat az imént. Némelyik vers az
érzéseimről, a többi pedig valóban átélt pokol. Egyre több és súlyosabb betegség
kínozott. Derekam állandóan és nagyon fájt, de akkor még csak azt derítették
ki, hogy nyitott hátgerinccel születtem, és rendkívül ronda „S” alakú
gerincferdülésem van, a forgómnál megcsavarodva. Gyomorsavam visszaáramlik
nyelőcsövembe. És súlyos depresszió, melyet hipnózissal, csoportos és egyéni
pszichoterápiával kezeltek. Volt két gyógy-kaparásom vérömlések miatt, és
méhszájseb miatt plasztikai műtétem. Közben kiderült, hogy az állandó ülőmunkát
sem bírom, ezért a csipeszek gyártását abbahagytam, s részben anyósomat
ápoltam, és apósomat haláláig, részben napi négy órán át kávét főztem, amit
kivittem a troli végállomásra, ahol férjem eladta. Már nem volt munkaviszonyom.
Más munkakörbe került férjem, s így elhatároztam, kipróbálom, hogy bejárónő
leszek, az változatos a gerincemnek. Napi négy órát takarítottam, és még a
saját lakásunk, meg anyósomé. Nagyon kemény három év volt. A harmadik évben
szűnni nem akaró erős köhögéses nátha kezdődött nálam, de csak akkor mentem
orvoshoz, amikor már egy-egy munkaidő alatt száz papír zsebkendőt elhasználva
nem láttam könnyeimtől. Kiderült, minden pollenre, ételekre, gyógyszerekre,
házipor-atkára, stb.-re allergiám négy keresztes. Ez mellé krónikus hólyaghurut
is kínozott, a munkát abba kellett hagynom. Kilencvenkettőben befektettek
gerincfestésre a neurológiára, ahol kiderült, két csúnya és nagy gerincsérvem,
és egyéb elváltozások vannak. Megtiltották a hajolást, emelést, cipelést,
futást, STB:-t. A gerincfestés annyira rosszul sikerült, hogy az embertelen
fejfájásból, szédülésből kilenc hét alatt épültem fel. Sérveim nem voltak
operálhatóak. Tehát most már a lehetséges bénulás tudatában, rokkantnyugdíjasan
továbbra is saját lakásunkat én láttam el, s a családot. Rendkívül rossz anyagi
helyzetben éltünk továbbra is. Küzdöttünk a gyerekek középiskolájáért.
Rettenetesen féltettem gyermekeimet a betegségektől, hiszen mialatt férjem
távol volt, kisfiamat háromszor operálták a fülével, kislányom pedig élet-halál
közt volt az intenzív osztályon gégefedő gyulladással. Nagyon aggódtam, csak ki
ne újuljon betegségük, mert azt a kínt ellenségemnek sem kívánom!
Nagyon komoly nőgyógyászati problémákkal küszködtem, szinte állandóan nagyon
erősen véreztem, többször volt egészségügyi küretem csecsemőfejnyi myoma miatt.
Ez erősen korlátozta, beszűkítette életemet.
Negyven éves koromban hasműtéttel eltávolították méhemet.
Két éve megtudtam, gyógyíthatatlan rákos vagyok, tumor áttétekkel. Hosszú,
nehéz
küzdelem vár reánk. Morfium legerősebb dózisával élek. Nagy boldogságban a már
végre nyugdíjas párommal.
á
KETTEN MARADTUNK…
Tizenhét
évesek voltunk párommal, esküvőre készültünk három év együtt-járás után, amit
közös megegyezéssel szüzességben töltöttünk. Párom azt mondta, sokkal jobban
szeret annál, semmint egy becsúszott terhességgel, bujkálással, hazudozással,
félelemmel elrontsa. Ha először együtt leszünk, akkor úgy legyünk együtt, hogy
boldogan várhassuk akár a babát is.
Mégis elhatároztuk, hogy számtalan okból, és mert változik a világ,
gyermekeinknek megmondjuk hasonló esetben, hogy a mi lakásunkban nyugodtan
együtt lehetnek, ha jól meggondolták, igazán szeretik egymást, és védekeznek.
Bizony a tizenötödik házassági évfordulónkon, húsvét szombatján tiszteletét
tette az első udvarló. Természetesen ez leánykámnál még csak rövid tiniszerelem
volt, de mi sokat beszélgettünk párommal, s megtartva elhatározásunkat,
elmondtuk a gyermekeinknek,
mi az álláspontunk. Nagyon örültek annak, hogy ilyen páratlanul modern szülők
vagyunk.
Megígérték, mindent ezután is meg fogunk beszélni, és azonnal szólnak, ha
fogamzásgátló kell. Betartották ígéretüket, minden szerelmüket megismerhettük,
nagyon boldogok voltunk. A vigasz mellett együtt sírtam velük a szakításoknál.
Megszakadt a szívem nagy fájdalmuk láttán, hallatán. Nagyon jól esett, hogy
fiam barátnője külön hozzám is eljött bizalmasan beszélgetni, és ha kórházban
voltam, ott is mind meglátogattak.
Lányom tizenhét éves volt, amikor a nagy szerelem beteljesedni készült.
Elmentünk orvoshoz, írt gyógyszert, mindent alaposan még egyszer átbeszéltünk, és
magamra maradtam gondolataimmal. Kibővült családunk. Hamarosan reggel
hálóingben találkozni fogok az előszobában egy fiúval. Este későn ketten jönnek
haza. És még mennyi minden!
Néha pedig lányom aludt náluk, üres volt szobája. Tizennyolcadik szülinapján
megengedtük, hogy a fiú ideköltözzön. Akkor még nem éreztük a búcsú szelét,
csak próbáltunk hozzászokni, hogy öten vagyunk, ötre mosok – vasalok, főzök és
mosogatok, pakolok és takarítok.
Nos, egyszerre csak elérkezett a napja, bejelentették, elköltöznek.
Megbeszéltük, mikor akarnak menni, mit szeretnének magukkal vinni. Az első
napok elteltek tervezgetéssel, hogyan is rendezkedünk be azután, fiamnak
miképpen alakítjuk át új szobáját. Azután a költözködés, pakolászás félelme,
majd megtörténte vette el fájó gondolatainkat, akkor még az öröm bujkált
bennünk, hogy új életet kezdenek, és adja Isten, hogy jó döntés legyen,
boldogok legyenek! Az érettségin túl volt lányom, sőt, az ötödéven is, és
munkahelyét szerette, őt is megbecsülték. Amikor megpihentünk, s láttuk, jól
élnek, jó helyük van, fiam is boldog volt velünk az új szobájában, akkor
kezdtünk el szomorkodni. Este van, de a lány már nem jön haza. Vasárnapi ebéd
kislányom nélkül. Mikulás. Karácsony lányom nélkül. Húsvét.
És születésnapok, névnapok, amikor csak felugranak látogatóba. A boltban mindig
vettem kínálni valót, elvinni valót nekik, hogy ha váratlanul jönnek, legyen
itthon. Legyen a kávéba tejpor. Tervezgetni próbáltunk, hogy majd este
sétálunk, hétvégén kirándulunk, szabadság alatt elutazunk, milyen jó lesz, de
betegségem miatt ezek a tervek dugába dőltek. Anyagilag sem ment volna. Nagyon
nehezen jutottunk túl a bujkáló keserű hiányérzeten. Gondoltuk, talán majd
eljegyzés lesz, esetleg esküvő, unoka, de egyik sem jött.
Hanem egy kislány jött, fiam párja. Egyre gyakrabban, egyre komolyabb lett a
kapcsolat .
Hamarosan ők is bejelentették, elköltözik fiam is. Nagyon bíztunk benne, hogy
boldogok lesznek. Elment végleg mindkét gyermekünk, mert sajnos időközben a
három éves kapcsolata lányomnak megszakadt, sok szenvedés után véglegesen, és
azt mondta, többé nem költözik haza, önálló életet él egyedül.
Eljött a szomorúság és a reménykedés ideje. S eljött az ideje annak, hogy
kettesben sétáljunk, beszélgessünk, álmodozzunk és tervezgessünk, kialakítsuk
jövendő életünket. Elérkezett az egymásnak szóló meglepik, a szeretet
kimutatásának ideje. Napról – napra közelebb kerültünk egymáshoz, eggyé
váltunk. Kimondtuk egymás szavait, gondolatait. Ismét fény és hit, öröm és
boldogság lopódzott nehéz életünkbe. Érezzük azóta is, már tíz éve, hogy
házasságunk örök összetartozás, ahogyan azt harminchét éve megéreztük, s három
év múlva esküt tettünk rá, hogy jóban – rosszban együtt leszünk. Ha gyermekeink
így boldogok, elfogadjuk a gyűrűs menyasszonyt kilenc éve, elfogadjuk, hogy nem
lesz unokánk.
Hálával befogadjuk a fényt, ami a szeretettől beragyogja életünket, mert ez a
legnagyobb ajándék, mit ember kaphat.
Vége.
***********************************
12.TUDÓSÍTÁS
KOVÁCS
JOSEF KOPEK: Idős
testekben fiatal szívek dobogtak
Rendkívüli
eseményre került sor vasárnap, november 10-én, a Szilágyzoványi Református
Templomban, találkoztak a falu hetvenéves szülöttei közül mindazok, akik
ötvenhat éve Isten és a gyülekezet előtt, bizonyságot tettek hitükről és
bibliában való ismeretekről Isten és a gyülekezet színe előtt. Megfogadták,
hogy holtig hűségesek lesznek az anyaszentegyházhoz, amit most ismét
megerősítettek.
„Istennek
legyen hála és köszönet, hogy létrejöhetett ez a találkozó, amely szíveinket
melegséggel, szeretettel töltötte meg.” – fogalmazták meg örömüket a
résztvevők.
,,Nagy ajándék számunkra, hogy ma ismét itt lehetünk. 56 év telt el azóta, hogy
most újra beülhetünk azokba a padokba, melyek egyházi rendünk szerint az
eljövendő konfirmándusok részére van fenntartva. Ugyanakkor szomorúak is
vagyunk, hogy néhány testvérünk már hiányzik - örökre. ’’
Amikor 56 évvel ezelőtt átvettük a konfirmációi emléklapot, akkor még fogalmunk
sem volt arról, mennyi minden vár ránk, mennyi szépség és fordulat, mennyi öröm
és keserűség. Olyan korba érkeztünk lassan, amiről akkoriban nem is tudtuk
elképzelni, hogy megérjük.
Kovács Kopek József |
Őszülő hajunk jelzi a hetven évet. Ámde ebben is van valami jó!
Az öregedésben az a jó, még inkább kellemes, hogy nem te vagy immár a
főszereplő, nem kell főhősnek lenned, az életedet másodszereposztásban
játszhatod. De mégis, mintha mindezt feledve, a találkozás első
pillanatától a búcsúzásig, mintha egy időutazásban vettünk volna részt, feledve
az ötvenhat évet. Az idős testekben a fiatal szívek dobogtak.
Az ünnepség reggel tíz órakor kezdődött az egyházközség gyűléstermében, ahova
egymás után érkeztek a résztvevők, akiket Kiss Miklós lelkipásztor és a
rendezvény megálmodói fogadtak.
Testileg megváltozva, de szeretetben megújulva üdvözöltük egymást. Bizony
esetenként, még egy kis barkóbázásra is sor került. Hiszen az idő fogai nyomot
hagytak rajtunk. Főleg azokban az esetekben, kik ötven, vagy még több éve nem
találkoztak. Egy negyed óra sem telt el, hogy mindenki együtt volt, és a
hangulat a régivé változott. Az emlékek, mint hegyi forrás törtek föl belőlünk,
mindenkinek volt valami közös története egymással, amit most gyorsan akartak
feleleveníteni, de az idő gyorsan pergett, úgyhogy szépen felsorakozva, mint
valaha, a konfirmáláskor, elindultunk a templomba, a további időutazást az
ebédkezdés idejére halasztva. Az Istentisztelet 11 órakor kezdődött.
------
Vasárnap a
délelőtti istentiszteleten Kiss Miklós lelkipásztor hirdette Isten Igéjét:
Malakiás 3,6-8 alapján. A változó világunkban látjuk, hogy semmi sem az, ami
volt. Minden megváltozott, 56 év nagyon sok idő. Az emberek megváltoztak. Mi
sem vagyunk a régiek, oda a fiatalság, erő, egészség. Egy, aki nem változott,
az Isten. Igen mert „az Úr meg nem változik.” Ugyanolyan szeretettel hív
magához: ,,Jöjjetek én hozzám mindnyájan, akik megfáradtatok, és
megterheltettetek és én, megnyugosztallak titeket” Mt.11,28. Isten mindig
az, aki volt és az is lesz. Változhatatlan az Ő irgalma és szeretete. Istent
soha sem lehet vádolni azzal, hogy megváltozott. A változás nem a külsőben,
hanem a szívben kell végbe menjen. Ezért kér ma is minket, hogy „Térjetek
hozzám, és én is hozzátok térek”. Mindenkinek szüksége van erre, mert
újjászületés nélkül nem jutunk Isten országába. Mindenkinek fel kell ismernie,
meg kell lássa, hogy miből kell neki megtérnie. Mindent odaadtunk az
Úrnak, ami az Övé? Nincsenek–é mulasztásaink, nem tartozunk az Úrnak semmivel?
Csak a feleslegünket adtuk az Úrnak? Isten egészen akar bennünket. Tegyük az Úr
kezébe egész életünket, tegyen vele amit akar. Isten nem tagadja meg
önmagát, beváltja ígéreteit. Ha mi még hűtlenkedünk is, Ő hű marad. Mert Ő az
Úr, aki nem változik meg soha.
------
Miután a
szokásos Istentisztelet véget ért, az 1963 évben konfirmándusok listája
alapján , a tiszteletes úr kiszólított az Úr asztalához. (Most láttuk igazán,
hányan nem voltak jelen!) Miután megerősítettük a konfirmációi
fogadalmat, elénekeltük a ,,Szenthitünkről vallást tettünk’’ kezdetű
éneket, amit az áldás követett. Közösen elmondtuk az anyaszentegyház
hitvallását, a Hiszek egyet. Aztán mindenki nevében Ardai Darabon Erzsike
köszönte meg Istennek, hogy itt lehetünk, a lelkésznek és feleségének, hogy
segítettek megszervezni a találkozást és nem utolsó sorban a gyülekezetnek,
hogy megtiszteltek jelenlétükkel.
-----
Az alábbi
sorokban álljon itt a vers szövege, hogy ti is elolvashassátok:
Drága kis
falum, látom, most ismét szenvedsz.
Gyökereid sorvadnak, és sok sebből vérzel.
Lelkipásztorod is, hallom már többet temet,
Mint, a most itt élő anyák, szülni képesek.
A vének kihalnak, ifjaid már itt hagynak,
Lám, iskolád termei már, üresen kongnak.
Elsorvad a tanítás, így kihal a tudás,
Minden üres terem, itt segítségért kiállt.
Gyökereid sorvadnak, és sok sebből vérzel.
Lelkipásztorod is, hallom már többet temet,
Mint, a most itt élő anyák, szülni képesek.
A vének kihalnak, ifjaid már itt hagynak,
Lám, iskolád termei már, üresen kongnak.
Elsorvad a tanítás, így kihal a tudás,
Minden üres terem, itt segítségért kiállt.
Ezt
hallottuk mi meg, kik negyvenkilencben születtünk,
Meg a vén harangot sírni, ezért ide siettünk,
Hogy a már rég letett esküt ismét felfrissítsük,
Mert mit egyszer már megfogadtunk, soha meg nem szegtünk.
Istennek hála, hogy ilyen szép számban összegyűltünk,
Kik ránk a Mennyben várnak, először rájuk emlékezzünk,
Aztán, azokra, kikhez hívásunk el nem juthatott,
Kérjük Isten áldását, szálljon reájuk.
Meg a vén harangot sírni, ezért ide siettünk,
Hogy a már rég letett esküt ismét felfrissítsük,
Mert mit egyszer már megfogadtunk, soha meg nem szegtünk.
Istennek hála, hogy ilyen szép számban összegyűltünk,
Kik ránk a Mennyben várnak, először rájuk emlékezzünk,
Aztán, azokra, kikhez hívásunk el nem juthatott,
Kérjük Isten áldását, szálljon reájuk.
Hetven éve
annak, hogy e hajlékba hoztak,
Megkereszteltek, közösségükbe fogadtak,
Szüleink, kereszt szüleink akkor fogadták,
Hogy ősi hitük szerint éltünket gondozzák.
Most ötvenhat éve e szentnapot megértük,
Hitünkről e szenthajlékba fel is esküdtünk.
Mit akkor ígértünk, soha el nem feledtük
Bárhová is jutottunk, hitünk szerint éltünk.
Megkereszteltek, közösségükbe fogadtak,
Szüleink, kereszt szüleink akkor fogadták,
Hogy ősi hitük szerint éltünket gondozzák.
Most ötvenhat éve e szentnapot megértük,
Hitünkről e szenthajlékba fel is esküdtünk.
Mit akkor ígértünk, soha el nem feledtük
Bárhová is jutottunk, hitünk szerint éltünk.
Lelkünkben már zsongott az ifjúság varázsa,
Álmokkal, vágyakkal teli indultunk az útra.
Ifjú szívünkben akkor erős akarással
Léptünk, a mindent legyőző, titokzatos vággyal.
Mentek az évek, sorra szálltak az évszakok,
Közben társaink közül már egy pár itt hagyott.
Szemükre álom szállt és lelkük szárnyra kapott.
De, mi, itt maradtunk, még kaptunk feladatot.
Köszönet
társainknak, kik itt próbáltak élni.
Nem hagyták kis falunkat örökre elveszni,
A templomot, az iskolát akarták őrizni.
Tettüket a jó Isten, nem fogja feledni.
Mi is, kik elmentünk, hitünket megőriztük,
Amit együtt fogadtunk soha meg nem szegtük.
Bár merre is vitt utunk, hitünket hirdettük,
Református mivoltunkat soha nem szégyelltük.
Nem hagyták kis falunkat örökre elveszni,
A templomot, az iskolát akarták őrizni.
Tettüket a jó Isten, nem fogja feledni.
Mi is, kik elmentünk, hitünket megőriztük,
Amit együtt fogadtunk soha meg nem szegtük.
Bár merre is vitt utunk, hitünket hirdettük,
Református mivoltunkat soha nem szégyelltük.
Útjaink nem
voltak mindig göröngytelenek,
Nem voltak reggeleink mindig napsütöttek.
Életünk égboltján felhők gyülekeztek,
Az élet szeszélyei meg nem ijesztettek.
Ki erre, ki arra, próbálta szerencséjét,
Megmérettük magunkat az élet mezején.
Barangolás közben, ha néha elfáradtunk,
Új erőért anyaföld csak hozzád futottunk.
Nem voltak reggeleink mindig napsütöttek.
Életünk égboltján felhők gyülekeztek,
Az élet szeszélyei meg nem ijesztettek.
Ki erre, ki arra, próbálta szerencséjét,
Megmérettük magunkat az élet mezején.
Barangolás közben, ha néha elfáradtunk,
Új erőért anyaföld csak hozzád futottunk.
Bár merre is
jártunk és elcsüggedt szívünk,
Vigasztalásért templomunk csak hozzád jöttünk.
Így a gyökereket, mi soha nem feledtük,
Ezért mi most nektek mindent megköszönünk.
Áld meg ezt az órát Urunk jó Istenünk,
Melyben megsegítettél, hogy itt lehessünk!
Aztán szüleinket illeti köszönet,
Hogy az élettel, megajándékoztak minket.
Vigasztalásért templomunk csak hozzád jöttünk.
Így a gyökereket, mi soha nem feledtük,
Ezért mi most nektek mindent megköszönünk.
Áld meg ezt az órát Urunk jó Istenünk,
Melyben megsegítettél, hogy itt lehessünk!
Aztán szüleinket illeti köszönet,
Hogy az élettel, megajándékoztak minket.
Utána
köszönetünk szóljon mindazoknak,
Kik, gyerekkorunkban velünk foglalkoztak!
Drága tanáraink, lelkipásztoraink,
Kik meghatározták életünk, útjaink.
Köszönettel tartozunk a tiszteletes Úrnak,
Hogy védnökölte most találkozásunkat.
A tiszteletes asszonynak hogy segített,
Hogy megszervezte a mai szent ebédet.
Kik, gyerekkorunkban velünk foglalkoztak!
Drága tanáraink, lelkipásztoraink,
Kik meghatározták életünk, útjaink.
Köszönettel tartozunk a tiszteletes Úrnak,
Hogy védnökölte most találkozásunkat.
A tiszteletes asszonynak hogy segített,
Hogy megszervezte a mai szent ebédet.
És nem
utolsó sorban köszönet mindenkinek,
Kik itt jelenlétetekkel megtiszteltetek.
Mindezért a sok jóért mit velünk tettettek
A jó Isten áldása legyen veletek!
Kik itt jelenlétetekkel megtiszteltetek.
Mindezért a sok jóért mit velünk tettettek
A jó Isten áldása legyen veletek!
------
Mindezek
után a tiszteletes úr kiosztotta az Úrvacsorát, és a záróének akkordjai alatt
véget ért e szent ünnepség, majd a szokásos e felejthetetlen percek
megörökítésére került sor, úgy a templomban, mint a templom előtt is.
Ezek után a rendezvény a parókián folytatódott, de már a meghatódottságot
levetkőzve felszabadultan, vidáman csevegtünk, az emlékek kiapadhatatlan
forrásából pörgettük a múlt történeteit. Elfoglaltuk helyeinket a szépen
megterített asztaloknál. Majd a tiszteletes úr asztali áldása után, ismét
megemlékeztünk azokról a kollégákról akiket az Úr elszólított és a jelenlevő
kollégák eltávozott hitveseiről a következő sorokkal:
Egy évben
születtünk, együtt konfirmáltunk,
Nem a mi érdemünk, hogy mi még itt vagyunk,
E boldog órában, akik itt találkoztunk ,
Pihenésetekért együtt imádkoztunk.
Nem a mi érdemünk, hogy mi még itt vagyunk,
E boldog órában, akik itt találkoztunk ,
Pihenésetekért együtt imádkoztunk.
Most rátok
gondolunk, csak egyet kívánva,
Nyugodjatok békében, a feltámadásra várva,
Ha majd nekünk is üt az utolsó óra,
Találkozzunk ismét együtt, az Isten országában.
Nyugodjatok békében, a feltámadásra várva,
Ha majd nekünk is üt az utolsó óra,
Találkozzunk ismét együtt, az Isten országában.
-------
A finom
ételeket is alig tudtuk elfogyasztani kellő csendben, hiszen még így is sok mesélni
való maradt. Ha megéljük talán egy újabb találkozásra, melyre utal a
búcsúzgatás előtt a következő vers, ismét Erzsike előadásában:
Búcsúzás
Az évek
gyorsan telnek, döccen a nagy óra,
Lekopott életünkre új reményt hullatva.
Ne búsuljunk ezen, hisz életben maradtunk,
Tegyük vidámabbá fakuló alkonyunk!
Lekopott életünkre új reményt hullatva.
Ne búsuljunk ezen, hisz életben maradtunk,
Tegyük vidámabbá fakuló alkonyunk!
Jól éreztük
magunk, hogy így összejöttünk,
Feledve bajunkat, együtt örvendeztünk.
Örüljünk, a múltnak a szépet ne feledjük,
De ami most fontos, hogy a mának éljünk.
Feledve bajunkat, együtt örvendeztünk.
Örüljünk, a múltnak a szépet ne feledjük,
De ami most fontos, hogy a mának éljünk.
Ma
köszönetet mondunk mindnyájan azoknak,
Akik segítettek, nem ígértek, adtak.
Legyen jó érzésük, legyen egészségük,
Teljes munkásságban, sok örömben részük!
Akik segítettek, nem ígértek, adtak.
Legyen jó érzésük, legyen egészségük,
Teljes munkásságban, sok örömben részük!
A
negyvenkilencesek minden kedves tagjára,
Ragyogjon még sokáig az ég meleg napja!
Fáradó szívünk dobogjon még keblünkben,
Legyünk még boldogok számos éveinkben!
Ragyogjon még sokáig az ég meleg napja!
Fáradó szívünk dobogjon még keblünkben,
Legyünk még boldogok számos éveinkben!
Ha zöldül a
tavasz, jő nyárnak melege,
Éljünk baj nélkül sohasem szenvedve!
Tudjunk még örülni minden eljött napnak,
Álomba ringató minden éjszakának!
Éljünk baj nélkül sohasem szenvedve!
Tudjunk még örülni minden eljött napnak,
Álomba ringató minden éjszakának!
Boldogan
köszöntsük az eltelt 70 évet,
Éljenek szívünkben újuló remények!
Nem tesszük le zászlónkat, tovább lobogtatjuk,
Ha elfáradunk, másnak tovább adjuk.
Éljenek szívünkben újuló remények!
Nem tesszük le zászlónkat, tovább lobogtatjuk,
Ha elfáradunk, másnak tovább adjuk.
De ma még
kezünkben van, és magasra tartjuk,
Adja az Úr, hogy öt év múlva ismét találkozzunk!
Adja az Úr, hogy öt év múlva ismét találkozzunk!
Ezután
következtek a búcsú nehéz pillanatai, amikor a szemekben látható volt a
meghatódás és a búcsú könnyei, de a szomorú perceket bearanyozta a következő
találkozás öröme és reménye.
Köszönjük meg Istenünknek, hogy ma megadta, hogy e felejthetetlen ünnepségben
lehetett részünk, és imádkozunk, továbbra is viselje gondunkat, őrizze és
vezesse útjainkat, az Ő örökké tartó jósága és szeretete szerint!
Kovács
József tudósítása és a versek szerzője
***********************************
13. KÖSZÖNET,
ÉS HÁLA
ÖNZETLEN
SEGÍTŐNK: VÉGHELYI JÓZSEF
KEDVES
OLVASÓK!
Tíz éve idestova, hogy megálmodtam egy irodalmi folyóiratot és íme,
jelenleg is a Megszólalok magazint olvasod.
Véghelyi József és szerkesztősége... |
Tisztelet, köszönet, és hála ezeknek a hölgyeknek, uraknak, és itt
a tizedik évfolyam elején mondok köszönetet első számú segítőmnek,
Véghelyi Józsefnek, aki nélkül nem lenne olyan változatos, és színes, a
magazin, ő a képszerkesztő, és látványtervezője lapunknak...
Magazinunk hasábjain is szeretném bemutatni emberségét, és hitét, a
régebbi TOLNAI NÉPÚJSÁG oldalain keresztül, Wessely Gábor tollából
Fogadják szívesen, a szerkesztő ..
á
WESSELY
GÁBOR : VÉGHELYI JÓZSEF
Mérnök,
műszerész, szaktanár és irodalmi webfelületet gondoz
Még most, 73 évesen is ledolgozza a napi nyolc órát saját kis műhelyében
Véghelyi József. Villamosmérnök és elektroműszerész.
Wessely
Gábor szerkesztoseg@tolnainepujsag.hu
á
Véghelyi József 2019. 05. 04. 16:00
Mérnök, műszerész, szaktanár és irodalmi webfelületet gondoz
Wessely Gábor szerkesztoseg@tolnainepujsag.hu
Még most, 73 évesen is ledolgozza a napi nyolc órát saját kis műhelyében
Véghelyi József. Villamosmérnök és elektroműszerész, aki az e szakmákban
tevékenykedő környékbeli szakemberek legtöbbjét tanította. A felnőttoktatásban
is részt vett, úgy is, mint mestervizsga-bizottsági elnök.
á
Véghelyi
József kétdiplomás mérnök-tanártól nem idegen a fizikai munka. Azt mondja:
mindent javít, ami szív, szuszog, morog, cuppog, pörög, forog, mozog és árammal
megy. Ami, konkretizálva azt jelenti, hogy motorok, generátorok, dinamók,
transzformátorok javításával, tekercselésével foglalkozik. Villamosmérnöki és
szakoktatói végzettséggel. Rá nem igaz az a mondás, hogy aki tudja, csinálja,
aki nem tudja, tanítja. Ő csinálni is, tanítani is tudja. Még Ipari és
Mezőgazdasági Szakközépiskolának hívták azt az oktatási intézményt – a későbbi
Rózsát, a jelenlegi I. Bélát – ahol 1969-ben elkezdte szaktanári pályafutását,
és ahonnan harminchét évvel később, 2006-ban nyugdíjba ment. Ez idő során,
tizenkét évet tanműhely-főnökként is dolgozott. A levelezőket is beleszámítva,
több mint háromezer tanítványa volt.
Máig sokan
fordulnak hozzá szaktanácsért, sokan hoznak hozzá – szakcégektől is – olyan
gépet, motort, részegységet, melyben már minden alkatrészt kicseréltek, mégsem
működik. S ő megoldja a problémát. Korán, általában négykor kel, és délig
dolgozik. De ha áll a kombájn, ha beteg a gyerek, és menni kéne a kocsinak, a
ventilátornak stb., akkor bevállalja a délutáni műszakot is.
á
A Bokros-csomag idején lett kényszervállalkozó – akkor még a tanítás mellett maszekolgatott –, s aztán megmaradt nyugdíjasként is egyéni vállalkozónak. Alkalmazottakat nem foglalkoztatott. Ezzel kapcsolatban egykori barátja, Komáromi József autóvillamossági-szerelő sztoriját hozza fel, aki egyszer elpanaszolta, hogy a segédje nézegeti a bevételt. Látja az üzletmenetet, a vállalási árat, és kevesli azt a pénzt, amit abból kap. De nem látja, hogy a főnöke adót, tb-t, rezsit fizet, eszközparkot szeretne fejleszteni és így tovább. A konklúzió így hangzott: „Nekem fizetett ellenség nem kell!”.
Telt-múlt
az idő, és a számítástechnika az életnek azon a területén is megjelent, ahol a
pörgő, forgó, morgó alkatrészek tanyáznak. Véghelyi József nem nagy lelkesedéssel,
de elvégzett egy alapfokú tanfolyamot 55 évesen, aztán beleszerelmesedett az
informatikába. Ma már mindennapos géphasználó. Figyeli a szakmai újdonságokat,
és a megrendelőkkel is a neten tart kapcsolatot. Külföldről is keresik.
- Nyugaton -
mondja – már nem tekercselik újra a dinamókat, generátorokat. Ha elromlik,
kidobják. Én viszont megcsinálom. A múltkor a tévém romlott el. Ahhoz nincs se
eszközöm, se rutinom, szervizbe kellett vinni. Tulajdonképpen nem is kell hozzá
érteni, mert csak kiveszik a panelt és berakják a másikat. Aztán közlik, hogy
megjavították. Nem! Ez csere. A javítást én végzem. A napokban egy autóbusz
klímakuplung mágnesét tekercseltem. Régi típus, már nincs hozzá alkatrész. Nem
sokan vállalták volna el - teszi hozzá.
S van még
valami, amit elvállalt a műszaki szakember: egy irodalmi lap gondozását. Első
hallásra meglepő ez, ám az elektroműszerész nemcsak esztergál, mar, hegeszt és
tekercsel, hanem ír is. A vak költő, Nagy Vendel - még látó korában –
oktatótársa volt a középiskolában. Később elindította a Megszólalok című
digitális folyóiratát, amelyet Véghelyi József tesz a netre alkalmassá és
akadálymentessé. Maga is publikál olykor kisprózákat, karcolatokat.
- Első a
munka - hangsúlyozza –, írni csak akkor szoktam, ha valami vidám, poénos
helyzettel találkozom, vagy felbosszant valami, vagy meghat. S persze mindent
előznek a családi megrendelések. A lányom motorjára konzolt készítettem, a
feleségemnek esővíztartályt, stb. Remekművek természetesen, de időigényesek. Addig
minden más áll és vár.
á
Nyolcévesen csengőtranszformátort kért ajándékba
Bátaszéken
született Véghelyi József 1945-ben. Az általános és a középiskolát Szekszárdon
végezte el, majd a budapesti Kandó Kálmán Villamosipari Műszaki Főiskolán
villamosmérnöki (1969), a Budapesti Műszaki Egyetemen mérnök-tanári (1972)
diplomát szerzett. Két gyermeke és két unokája van.
Szeret
főzni, jelentős falióra-gyűjteménye van, de a legkedveltebb szabadidős
tevékenysége a tollforgatás. A racionális gondolkodás és a lelki érzékenység
szerinte jól megfér egy emberben. Műszaki tanárként 37 évet dolgozott; ott is
figyelt a megfelelő stílusra, előadásmódra. Eldarálni, lediktálni az anyagot,
az ő szemében nem tanítás. A villamosság, az elektronika iránti érdeklődése
kisgyermek kora óta megvan. Nyolcéves szülinapjára csengőtranszformátort kért
ajándékba. Máig szívesen ügyködik a műhelyében. Az öregedésről azt mondja: a
teste jelzi, de a szelleme tiltakozik ellene.
***********************************
14. KÉRÉS,
KÉRDÉS, MUNKATÁRSAINKHOZ
NAGY VENDEL
SZERKESZTŐ - KEDVES
ALKOTÓTÁRSAINK...
Őszintén
remélem, hogy levelem mindenkit épségben, és egészségben talál.
Mindenkinek eredményes, és boldog új évet kívánok.
Mindenkinek eredményes, és boldog új évet kívánok.
Hálásan
köszönöm eddigi önzetlen, és kitartó munkátokat, és ezúton is
megkérek mindenkit, hogy a következő, tizedik évfolyam
számaiba is küldjétek el nekem írásaitokat, hogy emeljék
alkotásaitok a lap színvonalát.
Magazinunk
továbbra is ingyenes, az interneten, blog, és facebookok oldalán
olvasható, valamint kérésre mindenkinek eljuttatjuk saját email
címére is.
Kérés,
hogy alkotótársaink az újság továbbküldésével terjesszék barátaik,
ismerőseik közt a magazint. így terjed a lap, amit egy
lehetőség ként, és missióként ajánlunk fel a sorstársainknak.
Magazinunkat
a Fehér bot napja alkalmából,2018. - ban, Arany bot díjjal tüntették ki,
ami mindannyionkat további munkára sarkalhat, hiszen a
díj közös érdem.
Gratulálok
mindenkinek!
FONTOS,
.. AZ újság megjelenése, minden hónap 15.- én.
Lapzárta az ELŐZŐ hónap UTOLSÓ napja.
Lapzárta az ELŐZŐ hónap UTOLSÓ napja.
Munkátokhoz
további jó egészséget, kitartást, és szorgalmat, valamint sikert kívánok
Hálás
köszönettel:
Nagy
Vendel
A Megszólalok Magazin Szerkesztője, magánzó
NYIBA, Költők imái díjas - 2017. á Arany bot különdíjas - 2018.
Írásaitokat erre az e-mail címre kérem: nagy.vendi54@gmail.com
Szekszárd,
2020. január 01.
á
FIGYELEM,
NÉMI VÁLTOZÁS AZ ÚJ ÉVTŐL
SZEGZÁRDI
NAGY VENDEL - MAGÁNZÓ
2020. ÉV 01. 01. - TŐL
SZEKSZÁRD 1954 05 07.
á
Elérhetőségem:
Nagy Vendel
7100
Szekszárd, József Attila utca 3
Telefonvaló
elérhetőségek:
Mobil:
06 30 550 51 06
Vezetékes: 74 312 305
Vezetékes: 74 312 305
Email címem:
Facebook :
nagy vendel
http//:megszolalok.blogszpot/
ALKOTÓ MÜHELY : MEGSZÓLALOK MŰVÉSZETI MAGAZIN SZERKESZTŐSÉGE
NAGY VENDEL 7100 SZEKSZÁRD JÓZSEF ATTILA UTCA 03.
MEGSZÓLALOK MŰVÉSZETI MAGAZIN
á
ÚJ MAGAZIN : http://muveszetimagazin.blogspot.com/
RÉGI MAGAZIN : www.megszolalok.blogspot.com
Facebook: nagy vendel á Skype: nagy.vendi54
E.- könyveim elérhetősége: Országos Széchenyi Könyvtár MEK – könyvtári
szolgáltatások: www.meknagyvendel
***********************************
15. VERSRŐL
VERSRE - KORTÁRS SZERZŐKTŐL
CSOMOR
HENRIETT: Örökzöld
fenyő gyönyörű látványa
![](./index_files/Csomor Henriett.jpg)
az ég alatt.
Hófehér deret hintett
rá a fagyos éjszaka.
A város hosszú
sétányán sétálok.
Fenyő illatát érzem,
talpam alatt zizzennek
a lepotyogott tűlevelek.
Pillanatnyi öröm futja át lelkemet.
Egyszer én is fenyők közt éltem.
Udvarunkban átkarolhattam
mindnek a törzsét.
Ismertem, s
tudtam történetét.
Sok évvel ezelőtt,
erdész nagyapám
hozta őket haza
földlabdával hátizsákjában,
s szeretettel ültette el
hatalmas udvarában.
Akkor még nem sejthette,
hogy én leszek az unokája.
Évek során hatalmasra nőttek fenyői,
mára már fenyveserdőt alkotnak.
Néha elnéztem, hogy
ringatta őket a lágy esti szellő,
új hajtások az ágaikon
az ég felé emelkednek.
Örökre szívembe véstem
a szép látványt.
Tudom,
és érzem,
nagyapám hátrahagyta
nekem a fenyők szeretetét.
Nagyapám végtelen szeretetébe
örökkön örökké kapaszkodhassak.
2019.
december.04
.......................................
Kovács Tibor
- Az új év havában
Az új
esztendő eljött,
Kopogtat az ajtón,
Bekéreczkezik, hogy
Együtt ünnepelje az eljövetelét.
Kopogtat az ajtón,
Bekéreczkezik, hogy
Együtt ünnepelje az eljövetelét.
Itt van már
az új esztendő,
Együtt örül kicsikkel s nagyokkal,
Ifjakkal és Érettebbekkel.
Együtt örül kicsikkel s nagyokkal,
Ifjakkal és Érettebbekkel.
Január hava
a leghosszabb
A tél havai közül,
De akad mulatság ekkor tájt is.
A tél havai közül,
De akad mulatság ekkor tájt is.
Jönnek sorba
a pótszilveszteri
Mulatságok, majd követik őket,
Az álarcos bálok, hol
Ifjabbak és Érettebbek
Táncra perdülnek.
Mulatságok, majd követik őket,
Az álarcos bálok, hol
Ifjabbak és Érettebbek
Táncra perdülnek.
2019. December 05
.........................................
Mátyás Rita: Szilveszter
2020...
![](./index_files/Mátyás Rita.png)
és immár ennek az évnek is vége!
A tegnap elhaló hangon búcsúzik,
a harsány holnap pezsgőben érkezik.
Éjfélkor vigyázzban szól a Himnuszunk,
dalunk megremeg, elcsuklik a hangunk.
Élesen csendül, a kristály poharam,
gyöngyöző pezsgő oltja a szomjamat.
Petárda durrog, harsog a trombita,
A naptár már 2020-at mutat.
Mit hoz az új év, fájdalmat, örömet?
Itt leszünk-e még, jövő szilveszteren?
Senki se tudja mit hoz a jövendő,
ember mivoltodból, ne legyél engedő!
Segíts szenvedőt, nyújts segítő kezet, utolsó utadra békésen mehess!
.....................................
Szauer
Gertrúd: Nekem a
karácsony...
![](./index_files/Huszár Péterné (Gerti).jpg)
Friss kakaós álom,
Aranyló mézmosoly,
Illatos kalácson.
A kalács jó anyám,
Két kezét dicséri,
Sütemény halmait,
Gyermek szemem nézi.
Nekem a
karácsony,
Ezernyi szép emlék,
Játékkal eltöltött,
Varázslatos esték.
Ilyenkor nem fontos,
Az idő múlása,
Csak kicsik és nagyok,
Gyöngyös kacagása.
Ezernyi szép emlék,
Játékkal eltöltött,
Varázslatos esték.
Ilyenkor nem fontos,
Az idő múlása,
Csak kicsik és nagyok,
Gyöngyös kacagása.
Szülőként már más,
Varázsló lelkemnek,
Csodaszép megnyugvás.
Látni két gyermekem,
Hinni vágyó szemét,
Belőlük éltetni,
Az igaz-tiszta reményt.
***********************************
16. ELBESZÉLÉS
Kuchta
Csilla: A szeretet hatalma /elbeszélés/
Eljött a
december 24-e. Már nagyon vártam. Fiaim Budapestről jöttek, már felnőtt fiatal
emberek. Két szeretett fiam van: Richárd az idősebb. Erhard öt évvel fiatalabb.
Richárd
fiam kint főz a konyhában. Örülök, hogy szeret főzni, én sosem voltam
konyhatündér. Édesanyám elkényeztetett, mindig mondotta: Osszuk meg a
háztartási munkát. Te takarítasz, én pedig főzök. Csodálatosan főzött és jól.
Finom magyaros ételeket és a kelt tésztákat el-ellestem tőle, de tanítani nem
szeretett. Eszembe jut a gyermekkori Karácsony. Szegények voltunk, nem telt
karácsonyi ajándékra. Ajándék volt maga a karácsonyfa. Volt rajta szaloncukor
és habkarika. Édesanyám szenteste díszitette fel a karácsonyfát. Meglepetés
volt, és mi gyerekek nagyon örültünk neki. Emlékszem, nem volt nagy a lucfenyő,
de illata betöltötte a szoba levegőjét. Finom vacsorát ettünk, rántott tonhalat
és bejglit, abból kettő félét, diósat és mákosat.
Mit főzöl fiam? - kérdem tőle.
Kuchta Csilla |
Halászlét. Neked rántott halat. - válaszol.
Erhard fiam a nagyszobában díszíti az élő karácsonyfát, Elővette a díszeket a
szekrény felső polcáról. A fára került a karácsonyi égő, szaloncukor,
karácsonyi dísz. E díszek közt van régi is. Fiaim által készített gyermekkori
díszek, főleg kis iskolás korból. Megőriztem őket, szép emlékeket őrzök
általuk. Sok piros és arany színben tündökölnek a fán. Csillagszórókat a fa alá
teszi egy tányérra, majd a kezünkben gyújtjuk meg.
Jól érzed
magad? - kérdi.
Igen. Örülök, hogy itt vagytok velem. Gyenge vagyok, de a lelkem örül.
Megünnepeljük a Karácsonyt, hisz beszélhetünk egymással. Elmondhatom, hogy jó
együtt és szeretlek benneteket. Az autó balesett legyengített, de most itt
vagytok velem. Nagyon értékelem e pillanatot, hisz a legcsodálatosabb dolog a
világon szeretteink közelében lenni, azaz élni. - felelem neki.
Fiaim
arcán látom a boldogságot, Ez lelkemet megnyugvással tölti el. Ez a szeretett
hatalma? - kérdem magamtól. Igen, ez a szeretet csodálatos hatalma, szeretteim
között lenni. Újra jól érzem magam. A szeretet csodára képes, hisz gyógyítja a
beteg lelket. Az ember akkor értékeli igazán a Karácsonyt, amikor látni vélte,
hogy talán elveszítheti hozzátartozóit.
Paks, 2019.
12. 06.
***********************************
17. ÚJÉVI
HUMORKA
NAGY VENDEL:
AZ IDÉN MÁR NEM JÁTSZOM EL - BOCSÁNAT,
HÜLYE VICC VOLT....
NAGY VENDEL
: ÖNIRÓNIA
Jó néhány
évig eljátszottam az általam poénosnak vélt viccel egy közeli boltban.
Többé nem teszem. Néha bejött, de az utolsó balul sült el.
Rájöttem, tudni kell, mikor, kivel, és hol lehet humorizálni, és nem kell egy
vak, vagyishelyesbítek, egy nem látó embernek mindenáron felhívni magára a
figyelmet.
Ugyanis vak nem vagyok, csak nem látok. Óriási különbség.
Minden évben, január 2.- án átszaladtam a közeli ABC- be, hogy a hosszú ünnepek
alatt kifogyott dolgokat pótoljam, s némileg felbosszantsam magam, hogy a
jó édesanyjukat..., már megint javítottak az árakon. Aggódom, mert
egyszer még sérvet kapnak az emeléstől.
Hogy oldjuk a feszültséget, és poénosra vesszük a figurát...ráteszek a kosár
tetejére egy csomag WC papírt. Most éppen nem kellene, de hát a vicc, és az
ilyesmi mindig kell otthon.
Hosszú a sor a pénztár előtt, előttem is, mögöttem is. Végre sorra
kerülök.
A hölgy kissé
fáradtnak tűnve, halkan mondta a végösszeget.
Én álzavaromban kutattam a zsebeimben...
- Hű, a fene egye meg, otthon felejtettem...
A sorban állók, és a pénztáros is azt gondolta, a vén hülye már megint otthon
hagyta a buksz tárcáját.
- Nem baj, majd át tetszik hozni a pénzt. próbált segíteni a hölgy, mert nem
halad a türelmetlen sor.
- Nem a pénzt felejtettem otthon, az itt van.. mutatom.
Akkor mit? zsörtölődik.
- Az igazolást...
- Miféle igazolást?
Hátul már többen nevetnek, somolyognak.
- Hát nem hallotta? Az új év elsejétől csak az vehet WC papírt, aki igazolja,
hogy evett.
A sor végén
kibuggyant a röhögés, s a pénztárosok is nevetni szoktak, s ezzel a dolog el
volt intézve. Ez az év is vidáman kezdődik...
De ez a hölgy nem értette, zavartan nézett maga elé, és sírva fakadt. Ki tudja
mi jutott hirtelen az eszébe, a jövőre nézve.
Alig tudtam megmagyarázni, de akkor már baj van, ha magyarázkodni kell.
Szégyenkezve bocsánatot kértem, és leforrázva kijöttem a boltból. Nem mindegy,
hogy az emberen nevetnek, vagy ha kinevetik. Pláne hogyha sírnak a rosszul
sikerült viccén. No ez az év rosszul kezdődött, de aztán úgy is maradt. Bocsánat. Igazán nem
rajtam múlott. Egyebet nem mondhatok.
2019. január
elején
Megjegyzés:
- Magamat kigúnyolom ha kell..(Cyrano de Bergerac: orr monológ…).
***********************************
18.
TERMÉSZETGYÓGYÁSZAT
- SOPONYAI MIHÁLY ROVATA -
![]() |
Soponyai Mihály |
A vörösbor
segíthet megszabadulni a felesleges kilóktólEgy új
kutatás szerint sokkal könnyebben szabadulhatunk meg néhány, feleslegesnek
ítélt kilótól, ha lefekvés előtt elfogyasztunk egy pohárka minőségi vörösbort.
És bár a nemes nedű már időszámításunk előtt 6000 óta létezik, de még mindig
sokan nincsenek tisztában az egészségünkre gyakorolt előnyeivel. Pedig a
vörösbor az antioxidánsok és a polifenol gazdag forrása.
A
rezveratrol tartalomban rejlik a csoda
A vörösbor áldásos egészségügyi hatásai régóta ismertek, mértékletes fogyasztása számos előnnyel jár. A franciáktól ellesett orvosság kitűnő antioxidáns, a benne található jótékony vegyületek, a polifenolok segítenek felvenni a harcot a szabadgyökök oxidáló hatásaival szemben. A vörösbor a szív- és érrendszeri betegségek kockázatát is mintegy a felére csökkenti, de gyulladáscsökkentő hatása is van. Áldásos hatásai régóta ismertek. (Forrás: Dreamstime)
A vörösbor áldásos egészségügyi hatásai régóta ismertek, mértékletes fogyasztása számos előnnyel jár. A franciáktól ellesett orvosság kitűnő antioxidáns, a benne található jótékony vegyületek, a polifenolok segítenek felvenni a harcot a szabadgyökök oxidáló hatásaival szemben. A vörösbor a szív- és érrendszeri betegségek kockázatát is mintegy a felére csökkenti, de gyulladáscsökkentő hatása is van. Áldásos hatásai régóta ismertek. (Forrás: Dreamstime)
Egy új
tanulmány szerint azonban a vörös nedű azok számára is kitűnő választás, akik
hatékony fogyókúrára vágynak: napi egy pohár bor segít megszabadulni a
feleslegesnek vélt kilóktól. A Washington Állami Egyetem és a Harvard
Orvostudományi Egyetem kutatói rámutattak: a klasszikus vörösbor polifenolt
tartalmaz, amely rezveratrol néven ismert. A vegyület rákellenes,
gyulladáscsökkentő, vércukorcsökkentő és a kardiovaszkuláris rendszerre is jótékony
hatást gyakorol.
Több
tanulmány is megerősítette a javallatot
A rezveratrol a felesleges fehér zsírszövetből felhalmozott, túlzott tartalékokat „elhízás elleni", barna zsírrá alakítja, amelynek az a feladata, hogy hőt termeljen és kalóriát égessen, ezért jelenléte segít a fogyásban. Ez a csodálatos antioxidáns tulajdonságokkal felruházott vegyület emellett elnyomja az étvágyat, így egy pohárka vörösbor lefekvés előtt biztosan elfelejteti velünk az éjszakai nassolás csábító gondolatát. Hatékonyan segít a felesleges kilók leadásában. (Forrás: pexels.com)
A rezveratrol a felesleges fehér zsírszövetből felhalmozott, túlzott tartalékokat „elhízás elleni", barna zsírrá alakítja, amelynek az a feladata, hogy hőt termeljen és kalóriát égessen, ezért jelenléte segít a fogyásban. Ez a csodálatos antioxidáns tulajdonságokkal felruházott vegyület emellett elnyomja az étvágyat, így egy pohárka vörösbor lefekvés előtt biztosan elfelejteti velünk az éjszakai nassolás csábító gondolatát. Hatékonyan segít a felesleges kilók leadásában. (Forrás: pexels.com)
A most
publikált tanulmány eredményeit egy korábbi kutatás is megerősítette, melyet az
Archives of Internal Medicine tudományos szaklapban tettek közzé. Mindkét
orvosi eredmény kimondta, hogy azok az átlagos súllyal rendelkező nők, akik
naponta elfogyasztanak egy pohár vörösbort, kisebb valószínűséggel lesznek
túlsúlyosak vagy elhízottak. A vörös nedű mérsékelt fogyasztása tehát
bizonyítottan segít megtartani az egészséges súlyt. A tanulmány szerzői azt is hozzáteszik,
hogy a nemes ital sokkal nagyobb védelmet nyújt a nem kívánt súlygyarapodás
ellen, mint a sör vagy más, alkoholtartalmú italok.
Az
egészséges életmód nem pótolható
Az egészségre hivatkozva tehát minden nap ihatunk egy pohár vörösbort, de a mértékletesség itt is nagyon fontos: egy, maximum két deciliter minőségi vörösbor az a mennyiség, ami még pozitív hatással bír.
Az egészségre hivatkozva tehát minden nap ihatunk egy pohár vörösbort, de a mértékletesség itt is nagyon fontos: egy, maximum két deciliter minőségi vörösbor az a mennyiség, ami még pozitív hatással bír.
Egy pohár
vörösbor lefekvés előtt diétás csodaszert jelent. (Forrás:
pexels.com)
Az ennél
több már káros lehet az egészségre. A tanulmány ráadásul csak arra mutat rá,
hogy egy pohár vörösbor lefekvés előtti elfogyasztása hogyan segíthet a
fogyásban, ám csupán ezzel a módszerrel biztosan nem találunk hathatós
megoldást az esetlegesen fennálló súly- és egészségügyi problémákra. Az ideális
testsúly eléréséhez és megőrzéséhez a fizikai aktivitás növelése, valamint a
kiegyensúlyozott étkezés is rendkívül fontos. Egy kiadós kardió gyakorlat után
pedig bátran megjutalmazhatjuk magunkat egy pohár minőségi vörösbor páratlan
ízével és csodával határos hatásaival.
***********************************
NAGY VENDEL: MINT HASÁBFÁT
Ha meghaltál,
Mint hasábfát
Dobnak a kazánba,
Legalább egyszer,
Meleg lesz a szobában.
A vízcsap alatt álltál,
S vártad
Víz folyik- e
Vagy gáz,
A csövekből,
Vér szivárog olykor
A barna kövekből.
Beitta magát,
Mint a szag,
Melyet árasztanak
Ma is a falak.
Az émelygő édes
Illat a légben,
Beszivárgott vér
Két méter mélyen.
Nem oszlik el
Soha, soha.
A vonat füstje
Rátapadt a peronra.
Gyűlölettel gondolsz
A marhavagonra.
Megszökni nem lehet,
Neveltetéstől fogva,
Hiszen fenn van a vonaton
A dunyha, meg a sonka.
Milyen messze van még
Az az Ukrajna?
Ahová visznek a dologra,
legalább így lett mondva.
S csak azt a
Hosszú szőke hajfonatot
Tudnád feledni
S az ezernyi cipőt,
A gyengeségtől
Latrinába esett
Sikoltozó nőt.
A gimnasztyorkás
Katona mosolyát.
Jaffaje matty,
így kiabált.
Hogy tudjál sírni,
A keréknyomból
Megtanultál inni
Fejed tetejétől
Gerinceden át
A talpadig
Nyomott a szén.
Feketén csillogott,
Mint a szembogár
Ha a kosár súlyosan
A fejedhez nőtt.
S anyád sem ismert meg,
Mikor kopaszon
Katona ruhában
Hazaosontál a hostelon.
Vissza lehetne-e
Forgatni az időt?
Hiszen házadban
Már más lakik,
S betámasztja a kaput,
Hogy nehogy visszajuss.
Kint állhatsz hajnalig.
S megkérded akkor
Az egy igaz Isten
Ilyenkor hol lakik?
S mi miért imádjuk
Százféle képpen.
Mikor reszkető testtel
Térdepelsz éppen.
Az oltár előtt.
A hideg köveken.
Családtagok nevét olvashatod
üres sírhantokon,
s falu közepén
felállított márványfalon.
A gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha
Megszületett a Megváltó
rongyos istállóban
Az ige megtestesült Betlehemben
S a három királyok elindultak,
Fényes csillag vezette őket.
Ez volt az égi jel,
Csillag vezess....
Utánad megyek.
Tömjén füstje lebegett a légben,
Letérdeltek a kis Jézus elébe
Ki elhozta a reményt,
Hitet vesztett embereknek
Az utolsó esélyt.
A mennyben angyalok kara énekel,
S harsonák szava száll,
Adják a hírt tovább,
Varázsgömböt szorongatsz
vágyón a kezedben
Csillognak a fények
álmodozó szemedben.
A megváltás reménye él
Megtisztulni vágyó,
Bűnös lelkedben.
Angyal szállt az égen,
Fényes ragyogással,
Hozta a hírt a széllel.
Kezében lángot vitt
Nagy fényességgel.
Oszlatni sötétet,
Elhozni a fényt,
Hitük vesztett embereknek
Mutatni a reményt,
Reménytelen embereknek
Az utolsó esélyt.
Vakok számára a soha
Ki nem alvó fényt,
A belenyugvást,
és megbékélést.
"Mutatni a reményt,
19. VÉLEMÉNYEM SZERINT - OLVASÓINK ÍRTÁK …
DRÁGA VENDI!
NAGY ÉRDEKLŐDÉSSEL OLVASTAM VERSES VISSZAEMLÉKEZÉSEDET ÉDESAPÁDRA.
NAGYON SZÉP,
MEGHATÓ GONDOLATSOROK MUTATJÁK BE MILYEN VOLT ÉDESAPÁD, AKIT PÉLDAKÉPKÉNT
IS
MEGEMLÍTETTÉL. KÖSZÖNÖM, HOGY OLVASHATTAM E CSODÁLATOS VERSEDET IS. PUSZI, ANJO
Kun miaj
plej amikaj brakumoj,
Anjo
Nagy Vendel
<nagy.vendi54@gmail.com>
ezt írta (időpont: 2019. nov. 28., Cs, 16:56):
NAGY VENDEL:
APÁM SZÁZ ÉVE
FADD, 1918. AUGUSZTUS 29.....SZEKSZÁRD, 1994.
(EMLÉKEZŐ HANGULATVERS)
Hogyha ma is élne,
száz éves lenne.
Megjárta a világot,
többet is mint amit vágyott.
Marasztalták a gazok,
elvégezte náluk
- mondván-
a mozigépész tanfolyamot.
Azt akarták hogy ne legyen,
ott a vadkeleten,
de ő megmaradt nekem.
APÁM mindig nyújtotta kezét,
hogyha találkoztunk,
boldogan fogadtam,
megtiszteltetésként vettem,
Ő volt a példaképem
nem valami drogos celeb,
vagy fahangú rockénekes,
ahogy ez manapság lehet.
Mindig a jóra nevelt,
a szép felé terelt..
megszerettette velem a könyveket.
Ha írtam örült neki,
észrevettem hogy figyelt.
Ha valamit nem kaptam meg,
annak sok oka lehetett,
mert nem volt rá pénze,
és mindegyőnk másképp neveltetettet.
a többi nem számos.
Szerette a huszadik századot,
melynek elején még
karddal harcoltak a huszárok,
vége felé már
rakétával ostromoltak más planétákat,
nem sok köze lett hozzájuk.
Volt ő főnök is,
vagy akár napszámos.
egyébként amit
lehetett,
mindent megadott,
és megengedett.
elmentem volna a lakodalmába
ablakos vendégnek
meglesni kintről nézve,
hogy száll ajkáról az ének.
Ép testben ép csak a lélek,
ép testemben épp hogy élek.
testtől a lelket
csak a hóhér bárdja váltja meg.
a féligazság félig gazság.
Az ígéret adósság
sok ember semmit nem ért,
és semmit sem lát meg,
misét mondatok a szerencsétleneknek.
lármafát és harangokat félre veretnek,
remélve hogy nem repednek meg,
ilyenkor teljes búcsút nyernek,
Vámot szednek az ígéreteknek.
Nem állhatok egyszerre
a barikád mindkét oldalán,
csak talán középre,
de oda mindkét oldalról lőnek,
a szeretet jegyében.
S majd ha mi is ölnénk, gyilkolnánk, akasztanánk,
nem lennénk különbek tőletek,
mi is hasonlatosak volnánk veletek.
Eltűnődöm egy gondolat mélyén,
hová lesz az olvadt hóból a fehér?
Vize beivódik a földbe,
fehérje eltűnik a semmibe?
Nem ezt mondja az
Anyagmegmaradás törvénye.
Anyag nem vész el,
nem keletkezik,
csak átalakul.
Talán ez rá is vonatkozik,
apaföldé válik
ott legalul.
Hogy megtaláljuk az igazgyöngyöt,
sokszor le kell menni
a tenger fenekére,
de nem szabad ott maradni
sohasem örökre.
Mindig meleg volt
apám keze,
de hűvös lett mikor elment.
Hitünk szerint a mennybe.
Gyermekkoromban
Éreztem hogy szeretett,
Fogta, simogatta
Arcomat, s kezemet.
Tőle örököltem
A nevemet, s
A szelíd lelkületet.
Örültem hogy ilyen apám lehetett.
Én választottam magamnak,
mikor elhagytam a fellegeket.
Amit az életről tudok,
Tőle tanultam.
S a kezét mivel
Óvón terelgetett,
Felnőtté fogadva
Nyújtotta nekem,
Melynek mindig örültem,
Egy szép napos reggelen.
Ő hatvan éves volt,
Akár mint most magam,
Én tizennyolc lehettem.
Örömmel fogadtam,
Megtisztelésnek vettem,
Hiszen Ő volt a példaképem
Fogadd el te is
Tőlem ezt a kezet,
becsülettel teljes,
fogadd...
Amíg lehet,
amíg meleg.
MA
LENNE SZÁZ ÉVES…
SZEKSZÁRD, 2018. augusztus 29.
....................................
Kitti -
2019.11.30. 19:19:20Ehhez szólt hozzá: APÁM SZÁZ ÉVE
Vendi, megrendítő a versed. A száz év jubileuma felidézett benned sok dolgot, a
lényeg a szeretet, ami örök. Versedben említed a földet is, ami befogadta, mint
apaföld. Remek! És sok más remek gondolat bújik itt meg a hosszas strófa
mögött. Ölellek Vendikém! ( meleg a kezem...)
.....................................
Köszöntelek
Vendi!
Protestáns
szemmel és lelkülettel olvasva versedben minden nagyon helyén van , de mi a
tömjént fogalmát nem alkalmazzuk.
Munkádra
áldást, életedre és a közelgő ünnepre békességet kívánok: N. János
From: Nagy
Vendel [mailto:nagy.vendi54@gmail.com]
Sent: Saturday, November 30, 2019 10:50 AM
To:Subject: ADVENT ELSŐ VASÁRNAPJÁN
ADVENT ELSŐ
VASÁRNAPJÁN
NAGY VENDEL: A
MEGVÁLTÓRA VÁRVA...
Vágyódva
várjuk,
Hogy négy gyertya égjen
Koszorúba fonva
A díszes asztalon,
S megtestesüljön az ige,
Letérdelhessünk
Megváltónk elébe.
Lángoló csillag
Vezet az égen
Mutatva utat
Rongyos istállóba,
Fénylőn, ragyogva,
S a három királyok
Elindulnak sietve,
Messze, Betlehembe.
Ajándékot visznek a
Kis Jézus elébe,
Tömjén füstje száll
A mennyország felé,
S a csillag megáll,
Ez lesz az égi jel
Vezess, hogy követhesselek.
Megtisztulni vágyó
Bűnös lelkemet
Elébed tehessem,
Egy dicső élet reményében.
Hogy négy gyertya égjen
Koszorúba fonva
A díszes asztalon,
S megtestesüljön az ige,
Letérdelhessünk
Megváltónk elébe.
Lángoló csillag
Vezet az égen
Mutatva utat
Rongyos istállóba,
Fénylőn, ragyogva,
S a három királyok
Elindulnak sietve,
Messze, Betlehembe.
Ajándékot visznek a
Kis Jézus elébe,
Tömjén füstje száll
A mennyország felé,
S a csillag megáll,
Ez lesz az égi jel
Vezess, hogy követhesselek.
Megtisztulni vágyó
Bűnös lelkemet
Elébed tehessem,
Egy dicső élet reményében.
Megjegyzés:
2017.11.24.
....................................................
KÉRTEK RÁ
DIÓT?
- Nagy Vendel
Adventi várakozás című versét elmondja: Ilosvay Gusztáv. A vers hangos
linkje :https://www.youtube.com/watch?v=XJWAvi3l4lo
- Nagy Vendel
„Advent kezdetén” című versét elmondja Várkonyi Judit. Vers hangos linkje: https://www.youtube.com/watch?v=SjGv6-zVJ9g
Egy vers kétféle előadásban... Érdekes összehasonlítás
................................................
S
ÍME, ITT A HARMADIK ELŐADÁS...
NAGY
VENDEL ADVENTI HANGOS VERSE A
GUSZTI RÁDIÓ MA DÉLI ADÁSÁBÓL.... 2017. DECEMBER
03. - AUSZTRÁLIA - SYDNEY
MOZAIK....
NAGY
VENDEL, A MEGVÁLTÓRA VÁRVA CÍMŰ VERSÉT ELMONDJA : ILOSVAY
EGYED KATALIN:
MINDENKINEK
ÁLDOTT ADVENTET, ÉS ÖRÖMTELI ÜNNEPET KÍVÁNUNK!
NAGY
VENDEL MAGÁNZÓ - NYIBA,
KÖLTŐK IMÁI DÍJAS ÍRÓ, KÖLTŐ
E-mail: nagy.vendi54@gmail.com
........................................
A MINT
HASÁBFÁT CÍMÜ VERSEMRŐL
Vendikém
hidd el ez mindannyiunk terhe, még azoké is aki nem élték meg Remélem nem
vallottam szégyent? Ölellek:
Guszti
On Mon, Dec
2, 2019 at 2:00 AM Nagy Vendel <nagy.vendi54@gmail.com> wrote:
KEDVES
GUSZTI BARÁTOM ! Köszönöm , hogy ezt a nehéz , szívszorító
verset felolvastad, én hatvan évig hallgattam otthon az étkező
asztalnál mikor ebédeltünk, hogy ott mit ettek, vagy mit
nem. Csalánlevest, marharépát, és fagyott
krumplit... és konzerves dobozban főzték meg ha volt
tűz. Anyám nővére meghalt ott, de anyám betegen
hazajött. A málenkij robotból.. Amikor mentek Pécsre,
a hatos út mellett áll az emlékművük. biztosan
láttátok.. hálás vagyok hogy felolvastad...
Barátsággal : Vendi
----- Original Message -----
......................................
Köszönöm
kedves Vendi megrázó soraidat. Szeretettel kívánok kellemes napot.
Baráti üdvözlettel: Irén
Nagy Vendel
<nagy.vendi54@gmail.com>
ezt írta (időpont: 2019. dec. 2., H, 17:15):
Nagy Vendel
Mint hasábfát című versét elmondja: Ilosvay Gusztáv
AUSZTRÁLIA - A RÁDIÓ SYDNEY
MOZAIK 2019. OKTÓBER 01. ADÁSÁBÓL
Az élő adás varázsát semmi nem tudja pótolni. Bevallom őszintén, hogy az a
fajta technikai fejlődés, amivel ma mi rendelkezünk adta meg a lehetőséget,
hogy a világ bármelyik pontjára a másodperc töredéke alatt eljutunk. Kezdtünk
Kanadában, Edmontonban, ahol a II. Kanadai Magyar Amatőr Színházak találkozója folyik. Épp a kezdést kaptuk el helyszíni riportunkkal. Aztán irány
Budapest, egy taxis élményei, majd közép Ausztrália. Magyarok a
Gulágon - megemlékeztünk arról a több mint 800,000
magyar emberről, akiket kényszermunkára vagy hadifogolyként a Szovjetunióba
hurcoltak el a nagyhatalmak tudtával. Különös figyelmet érdemel Nagy
Vendel verse „ Mint a hasábfát” címmel .
Közeleg a Karácsony és Katival ( Ilosvay-Egyed Katalin) Ádvent első
vasárnapját ünnepeltük. Mint mindig most is egy érdekes, pörgős, jó műsort
hoztunk. Kattints rá, meglásd élvezni fogod. Jó rádiózást
Írd be a
keresőbe ezt a címet: www.radiomozaiksydney.com.au
ILOSVAY GUSZTÁV FŐSZERKESZTŐ
á
EMLÉKEZÉS… A VERS EREDETI, ÍROTT VÁLTOZATA
NAGY VENDEL: MINT HASÁBFÁT
Mint hasábfát
Dobnak a kazánba,
Legalább egyszer,
Meleg lesz a szobában.
A vízcsap alatt álltál,
S vártad
Víz folyik- e
Vagy gáz,
A csövekből,
Vér szivárog olykor
A barna kövekből.
Beitta magát,
Mint a szag,
Melyet árasztanak
Ma is a falak.
Az émelygő édes
Illat a légben,
Beszivárgott vér
Két méter mélyen.
Nem oszlik el
Soha, soha.
A vonat füstje
Rátapadt a peronra.
Gyűlölettel gondolsz
A marhavagonra.
Megszökni nem lehet,
Neveltetéstől fogva,
Hiszen fenn van a vonaton
A dunyha, meg a sonka.
Milyen messze van még
Az az Ukrajna?
Ahová visznek a dologra,
legalább így lett mondva.
S csak azt a
Hosszú szőke hajfonatot
Tudnád feledni
S az ezernyi cipőt,
A gyengeségtől
Latrinába esett
Sikoltozó nőt.
A gimnasztyorkás
Katona mosolyát.
Jaffaje matty,
így kiabált.
Hogy tudjál sírni,
A keréknyomból
Megtanultál inni
Fejed tetejétől
Gerinceden át
A talpadig
Nyomott a szén.
Feketén csillogott,
Mint a szembogár
Ha a kosár súlyosan
A fejedhez nőtt.
S anyád sem ismert meg,
Mikor kopaszon
Katona ruhában
Hazaosontál a hostelon.
Vissza lehetne-e
Forgatni az időt?
Hiszen házadban
Már más lakik,
S betámasztja a kaput,
Hogy nehogy visszajuss.
Kint állhatsz hajnalig.
S megkérded akkor
Az egy igaz Isten
Ilyenkor hol lakik?
S mi miért imádjuk
Százféle képpen.
Mikor reszkető testtel
Térdepelsz éppen.
Az oltár előtt.
A hideg köveken.
Családtagok nevét olvashatod
üres sírhantokon,
s falu közepén
felállított márványfalon.
2012.10.20
Megjegyzés: Lágerből hazajött anyám elmesélése nyomán.
Nővére ott halt meg tífuszban.
MA VAN A GULÁGRA DEPORTÁLTAK, ÉS MÁLENKIJ ROBOTRA ELHURCOLTAK EMLÉKNAPJA. SOHA NEM FELEDJÜK!
2019. NOVEMBER 25.
á
Nagy Vendel Mint hasábfát című versét elmondja: Ilosvay Gusztáv
.........................................
VENDI!!! Csodálatos ez a rettenetes vers. Mementó méltó!! Minden szó a helyén,
egy sem fölösleges! Köszönöm szépen. Ma már leveledre nem tudok válaszolni, ezt a művedet forgatom
agyamban. Szeretettel ÁGI
.........................................
Kedves Vendi!
Két nagyon szép karácsonyi versedet többször is elolvastam, mely szívembe
vésődtek a kedves karácsonyi hangulat, mely a versedet jelképezi. Emlékek
tódulnak elő az emberben, mint bennem is.
Mikor gyerekkoromban vaskályhával fűtött a Mamám, addig mi szánkózni mentünk.
És mikor hazamentünk ott állt a fenyőfa szépen feldíszítve egyszerűen és
nagyszerűen.
Nagyon hasonló a versed, amit gyerekként éltem meg. És akkor vártuk közösen és
boldog örömmel a Jézuskát ki megajándékozott bennünket és mi hittük ezt és a
mai napig is hiszem. A fa alatt mesekönyv volt, nem volt becsomagolva,
legalábbis nem volt annyira szokás. Ez a hatvanas években volt 8 éves voltam
csupán, de boldog voltam és mindannyian. Közösen énekeltünk. A kályhában meleg
áradt a szobában.
Meghitt hangulat és a szeretet béke hangolt át bennünket. Ez élénken él bennem.
És igen a fenyő illatát mi is éreztük sokáig.
Nagyon szép a versed, bár kis szomorúság van benne, de nekem akkor is szép.
Nagyon köszönöm Neked, hogy elküldted nekem és emlékképek jelentek meg és
fognak mindig, mint ahogy nálad is.
Advent ünnepén kívánok Neked sok örömet és a Megváltó eljövetelét, melyet
örömmel várok. Szép estét kívánok Neked igaz szeretettel!
Elvira
Nagy Vendel
<nagy.vendi54@gmail.com>
ezt írta (időpont: 2019. dec. 10., K, 17:31):
NAGY
VENDEL: GONDOLATIM FENYŐ ILLATÁBAN
( KARÁCSONY
VAKON....)
Mikor bent
ülök a nagyszobában,
Eltűnődöm fenyő illatában.
Fényesség árad a félhomályban.
Emlékek tódulnak
Évtizedek távlatából.
Régi filmek peregnek
Tornyosuló emlékek,
Mennyben élő emberek
Kerülnek elő a homályból,
Jöttünk meglátogatni tégedet,
Hogy ne legyél egyedül.
Szenteste fellobban
A gyertyák izzó lángja,
Mint mindig, ha
A Megváltóra várva
Imádkozom a szobámban.
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha.
Megszületett a Megváltó
Rongyos istállóban.
Jöjj kedvesem,
Ülj az ölembe
Utoljára nézzél a szemembe
Halványuló fényét
Látod-e?
Ezentúl fehér botot veszek a kezembe
fekete kalapot teszek a fejemre.
Eltűnődöm fenyő illatában.
Fényesség árad a félhomályban.
Emlékek tódulnak
Évtizedek távlatából.
Régi filmek peregnek
Tornyosuló emlékek,
Mennyben élő emberek
Kerülnek elő a homályból,
Jöttünk meglátogatni tégedet,
Hogy ne legyél egyedül.
Szenteste fellobban
A gyertyák izzó lángja,
Mint mindig, ha
A Megváltóra várva
Imádkozom a szobámban.
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha.
Megszületett a Megváltó
Rongyos istállóban.
Jöjj kedvesem,
Ülj az ölembe
Utoljára nézzél a szemembe
Halványuló fényét
Látod-e?
Ezentúl fehér botot veszek a kezembe
fekete kalapot teszek a fejemre.
Szenteste
fellobban
A gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha.
Megszületett a Megváltó
Rongyos istállóban.
Mindkét szemedre megvakultál
Ülsz az ágyon
Várod a karácsonyt
Várod a csodát
Az isteni bárányt,
Hogy újra lásd
Isten szép világát
Akkor majd meglátod
Ki maradt végül a barátod.
Szenteste fellobban
A gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha
Megszületett a Megváltó
Rongyos istállóban.
Kalitkában, hogy enyém maradjon
Legszebbik madaramnak is szárnyát szegem
De ti kedveseim
Drága gyermekeim,
Ha megértetek
Repüljetek,
Mint széllel az Angyalok,
Ti fészket elhagyók
Óvó karjaimat kiterítem felettetek.
Az nem sértene
Ha vissza sem néznétek,
De az rosszul esne,
Ha elfelednétek.
Szenteste fellobbanA gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha.
Megszületett a Megváltó
Rongyos istállóban.
Mindkét szemedre megvakultál
Ülsz az ágyon
Várod a karácsonyt
Várod a csodát
Az isteni bárányt,
Hogy újra lásd
Isten szép világát
Akkor majd meglátod
Ki maradt végül a barátod.
Szenteste fellobban
A gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha
Megszületett a Megváltó
Rongyos istállóban.
Kalitkában, hogy enyém maradjon
Legszebbik madaramnak is szárnyát szegem
De ti kedveseim
Drága gyermekeim,
Ha megértetek
Repüljetek,
Mint széllel az Angyalok,
Ti fészket elhagyók
Óvó karjaimat kiterítem felettetek.
Az nem sértene
Ha vissza sem néznétek,
De az rosszul esne,
Ha elfelednétek.
A gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha
Megszületett a Megváltó
rongyos istállóban
Az ige megtestesült Betlehemben
S a három királyok elindultak,
Fényes csillag vezette őket.
Ez volt az égi jel,
Csillag vezess....
Utánad megyek.
Tömjén füstje lebegett a légben,
Letérdeltek a kis Jézus elébe
Ki elhozta a reményt,
Hitet vesztett embereknek
Az utolsó esélyt.
A mennyben angyalok kara énekel,
S harsonák szava száll,
Adják a hírt tovább,
Varázsgömböt szorongatsz
vágyón a kezedben
Csillognak a fények
álmodozó szemedben.
A megváltás reménye él
Megtisztulni vágyó,
Bűnös lelkedben.
Angyal szállt az égen,
Fényes ragyogással,
Hozta a hírt a széllel.
Kezében lángot vitt
Nagy fényességgel.
Oszlatni sötétet,
Elhozni a fényt,
Hitük vesztett embereknek
Mutatni a reményt,
Reménytelen embereknek
Az utolsó esélyt.
Vakok számára a soha
Ki nem alvó fényt,
A belenyugvást,
és megbékélést.
á
Nagy Vendel Karácsony vakon CÍMÜ versét elmondja Ilosvay EGYED Katalin
á
REAGÁLÁS A VERSRE A FACEBOOKON
Kovács
Mihály XXI egyedik századnak itt a nagy költője, gratulálok a vers szerzőjének!
á
DRÁGA VENDI!
NAGY IGAZSÁGOT ÍRT KOVÁCS MIHÁLY, MERT AZ VAGY, AMIHEZ ÉN IS SZÍVBŐL GRATULÁLOK
NEKED. PUSZI: ANJO
Kun miaj
plej amikaj brakumoj,
Anjo
á
Nagy Vendel
<nagy.vendi54@gmail.com>
ezt írta (időpont: 2019. dec. 11., Sze, 19:56):
VÉLEMÉNY
A KARÁCSONY VAKON C. VERSEMHEZ :
Kovács
Mihály XXI egyedik századnak itt a nagy költője, gratulálok a vers szerzőjének.
á
Kedves
Vendi!
Köszönöm szépen a megemlékezést!
Végig
olvasva a gyönyörű versedet, könnyezve tettem.......
Összefoglalva ... a Karácsony szépségét.... bánatát...... bizony- bizony a gyermekkortól kezde a mai
napig leperegnek az emlékek.
Sajnos már nem a régi .....
Köszönöm szépen, hogy megosztottad nekem.
Öleléssel és tisztelettel!
JUTKA
á
VERSES
REAGÁLÁS KARÁCSONY VAKON C. VERSEMRE. (december 14.)
Előfordulhat: kedves Vendel! ...hogy még nyílnak új virágok: illatok idézik
messzi-tűnő álmod, vagy Tűzpirosból sápadt szürkeség lesz, vidám színek helyett
hervatagra nézhetsz! ...hogy csillagtalan éjben: mégis villan csillag-tán a
múlt reménye- hisz régi fények még fel is gyúlhatnak! csak a zord emlékek
látszanak szobornak ...hogy szíved verseidben tárva találom két kezedben tartod
csokorba-szőtt álmod, s mielőtt örökbe adnád az egészet úgy tűnik majd mégis:
az már csak enyészet! ... hogy a gondolat még élénk: és hiába akarnád: a szíved
még repdes, vagy hiába nézed még sápadt arcokat, hiszen felismerd még a hívó
hangokat ...hogy szűnni kezd az élet: és a szívverésed mindig súg új meséket
csak dobbanni készül, de: sütni nem mer, egykor tűzben égett és majd többé nem
ver! K M Versed csodálatos, igazi ünnepi ajándék, nagyon nagy költő vagy,
gratulálok neked és a kedves előadónak is. Kellemes ünnepeket kívánok a
családodnak is.
..............................................
AZ ÚJSÁG
SZÍNES KÉPEI - 912. MAGAZIN
Lectori
salutem: Nagy Vendel szelíd mosolyával áll a könyvespolca előtt szürke
hosszú ujjú felsőben van. szemén szemüveg.
NÓGRÁDINÉ KOVÁCS ALEXANDRA: Karácsonyi üzenet
Alexandra
hosszú fekete göndör hajú mosolygós fekete szemű.
A karácsonyi
üzenetnél Stekly Zsuzsa tűzzománc képe látható. A kép címe: szentkarácsony
éjjel. Mária és József tartják a kis Jézust.
2.
KARÁCSONYI MESE
KELEMEN
GYÖRGYNÉ EDIT: Karácsonyi csillag
Edit sétál a
repce tábla mellet. sötétkék égbolton varjak repülnek.
Novellája közepén kupac őszi falevél látható.
3. VERSEK A
NAGYVILÁGBÓL
KORTÁRSAINK
ÍRTÁK - KARÁCSONYI VERSEK
KOVÁCS
JOZSEF KOPEK: mosolygós arcú fekete zakóban fehér ingben nyakkendőben
van.
Szauer
Gertrúd mosolygós fekete rövid hajú, fekete szemű. Egy párna van a feje
alatt.
Tóth Enikő:
Enikő hosszú szőke hajú mosolygós lila pántos ruhában van.
Bognár Papp
Irén. Irén mosolygós, szőke rövid hajú. világoskék kardigán van rajta.
4. ELISMERŐ
SZAVAK FONTOSSÁGA
ÁRVAY MÁRIA:
Marika rövid barna hajú. Egy szürke bordós kőoszlopnak támaszkodik.
5. FANTÁZIA
REGÉNY
Samu Ágnes:
Ősi erők és az újjászületett testvériség
Az első
vizsgák (2018. - 5. fejezet – 1. rész)
Samu Ágnes a
vízben fodrozódó hullámok közt áll mosolyogva színes fürdőruhában fekete
szemüvegben.
6.
VERSVÁLOGATÁSOK
- KLEMENT BURZA MÁRIA ÉS I. P. STEVE ÍRÁSAIBÓL -
- KLEMENT BURZA MÁRIA ÉS I. P. STEVE ÍRÁSAIBÓL -
Burza Mária áll egy zöld levelű fa mellett haja ősz fekete szemű kék hosszú
ujjú blúzt visel.
I.P.Steve.
ősz hajú barna szemű szemüveges. Fekete ingben van oda van a kép bal alsó sarkába írva kék betűkkel
I.P.STEVE
7. LÁTOMÁSOK
CSOMOR
HENRIETT : Élménykép
Csomor
Henriett mosolyogva áll a teraszon fekete haja vállig ér farmerkabát van rajta.
8. HAZAI
TÁJAKRÓL - NAGY VENDEL LEGÚJABB ÍRÁSAI
Vendi szőke
hajú szemüveges bordó zakójában átható érzéssel kedvesen szavalja gyönyörű
verseit.
9. FANTÁZIA
REGÉNYSOROZAT
KISS ANIKÓ,
ÉS KISS ERIKA: AZ ELÁTKOZOTT HABÓ
Úton a
Beszélő állatok felé (5. fejezet-2.rész)
Anikó és
Erika: mindketten fekete hosszú hajúak mosolygósak fekete szeműek egyikük
szemüveges. lila ruhában vannak.
10.
KARÁCSONY ZOMÁNCKÉPEKEN
STEKLY
ZSUZSA : TE DEUM
Stekly
Zsuzsa szőke rövid hajú, mosolygós, szemüveges.
Három tűzzománcát láthatjuk.
Első kép
címe: kezdet és a vég. barna képkeretben elöl a kis Jézus és Mária látható
mindkét oldalon fehér virág van. Mária kezében egy barka ág van. beljebb a
képen
Jézus
kereszt halála látható.
Második kép
címe: Madonna bíborban.
Harmadik kép
címe tulipános Madonna
Mindkét
képen a Szűzanya látható a kis Jézussal
11.
MEGJELENT
MEGJELENT
CSOMOR HENRIETT:13. - ik "E" KÖNYVE A MAGYAR ELEKTRONIKUS
KÖNYVTÁRBAN: TŰNŐDÉSEIM CÍMMEL.
Csomor
Henriett ül a teraszon farmer kabátban vállig érő fekete haja van.
ILOSVAY
GUSZTÁV fekete rövid hajú szemüveges. Fehér és fekete öltöny zakóban van,
kezében egy régi mobilt tart.
12. AKKOR
MOST BULI VAN?
SZILVESZTERI
VERSEK - B. U. É. K.
Tóth Enikő:
Enikő hosszú szőke hajú mosolygós lila pántos ruhában van.
Szauer
Gertrúd mosolygós fekete rövid hajú, fekete szemű. Egy párna van a feje
alatt.
Hajdan
Vali mosolygós, sárga kalap van a fején.
Vönöczki
Gmeild Margit mosolygós szemüveges.
ÁBRAHÁMNÉ
ÁGNES: Ági komoly tekintetű fekete rövid hajú.
VENDI egy asztalnál ül világoszöld asztalterítőn pihen két keze. jobb kezével állát támasza. szürke póló van rajta.
VENDI egy asztalnál ül világoszöld asztalterítőn pihen két keze. jobb kezével állát támasza. szürke póló van rajta.
14. NOVELLA
CSOMOR
HENRIETT : Erdei kiruccanás
Őszi erdei
út látható novellájánál.
15. VERSRŐL
VERSRE - KORTÁRSAINKTÓL
ÜNNEPI
HANGULATOK
KOVÁCS
JOZSEF KOPEK: áll egy ház előtt, mosolygós arcú. Fekete zakóban, fehér
ingben nyakkendőben van.
Hajdan
Vali mosolygós, sárga kalap van a fején.
Vönöczki
Gmeild Margit mosolygós, szemüveges.
17.
PRIVÁT ANGYAL
NAGY VENDEL:
ANGYAL JÖTT A SZÉLLEL
Vendi szőke
hajú szemüveges bordó zakójában átható érzéssel kedvesen szavalja gyönyörű
verseit.
19.
TERMÉSZETGYÓGYÁSZAT -SOPONYAI MIHÁLY ROVATA -
A
VÖRÖS HAGYMA
SOPONYAI
MIHÁLY mosolygós vörös hajú szürke zakóban van.
...........................................
Kedves
Vendi!
Nagyon szépen köszönöm az idei , évzáró magazint, csakúgy, mint egész évi lelkes irodalmi, lapszerkesztői tevékenységedet
Nagyon szépen köszönöm az idei , évzáró magazint, csakúgy, mint egész évi lelkes irodalmi, lapszerkesztői tevékenységedet
Kívánom, hogy jövőre is őrizd meg kitartásodat, pihenj nagyot a
közelgő ünnepek alatt, hogy januárban újból, friss erővel kezdhesd szellemi
erőfeszítéseidet!
Neked és kedves Családodnak áldott, békés karácsonyi együttlétet, sikeres,
boldog Újévet kívánok!
Szeretettel! Emmy
............................................
Kedves Vendi!
Igazán
szívből szóló kommentet kaptál! Nem lepődöm meg!
Hiszem, hogy
ha az ember akarja, akkor valóban "nyílnak még új virágok" az
életében..
Szeretettel:
H. HENI
...........................................
Maria HS
Maria HS - 2019.12.26. 19:19:22
Ehhez szólt hozzá: KARÁCSONY VAKON....
Ehhez szólt hozzá: KARÁCSONY VAKON....
Szeretettel
olvastam versedet mint mindig: Maria
…......................................
Megtekintés.
babumargareta babumargareta - 2019.12.26. 18:25:34
babumargareta babumargareta - 2019.12.26. 18:25:34
Ehhez szólt hozzá: KARÁCSONY VAKON....
Szeretettel olvastam versedet és Kitti hozzászólását is !
Köszönettel tartozunk csodás soraidhoz !
Szeretettel olvastam versedet és Kitti hozzászólását is !
Köszönettel tartozunk csodás soraidhoz !
Az ember a leghatalmasabb, nem engedheti, hogy kettétörje senki, semmi!
"Mutatni a reményt,
Reménytelen embereknek
Az utolsó esélyt.
Vakok számára a soha
Ki nem alvó fényt,
A belenyugvást,
és megbékélést."
A fénynek nagy hatalma van.
Köszönjük szépen és gratulálok a fényességre utaló soraidhoz....BabuRose
Az URL -t nem lehet használni a youtube-n. Be kell tenni egy
linkbe!...BabuHeart
…...........................................…
Megtekintés.
Kitti Kitti - 2019.12.24. 08:51:15
Kitti Kitti - 2019.12.24. 08:51:15
Ehhez szólt hozzá: KARÁCSONY VAKON....
Drága Vendi!
A te fehér botod nem a sötétség hírnöke, hanem a fényé, ami a lelkedből világít a világmindenségre. Ezt a fényt látom ebben a versedben is. Nem vagy feledhető. Köszönet a versért! Heart
A te fehér botod nem a sötétség hírnöke, hanem a fényé, ami a lelkedből világít a világmindenségre. Ezt a fényt látom ebben a versedben is. Nem vagy feledhető. Köszönet a versért! Heart
***********************************
20. SZERKESZTŐI ÜZENETEK
Kedves olvasó!
Ön a Megszólalok Művészeti Magazin legújabb számát olvassa.
Jelentkezését, hozzászólását a következő elérhetőségekre várjuk.
Postacím: MMM szerkesztősége 7100 Szekszárd József Attila u. 3
Telefon: 06/ 30- 550 -5106. Elérhető: 8-tól 20- ig.
e-mail: nagy.vendi54@gmail.com
….....................................
Levelek, írások fogadása - skype címem: nagy.vendi54
Új email címem: nagy.vendi54@gmail.com
Magazinok küldése
MINDENKI MEGKAPHATJA SAJÁT EMAIL CÍMÉRE.
Kérje a szerkesztőtől.
A MAGAZIN INGYENES!
….....................................…
Továbbá tájékoztatjuk olvasóinkat, hogy a Művészeti Magazint teljes tartalmát feltettük a Netre. Ez az új megjelenési forma a látók
számára készült, amely formázott betűket, színeket és képeket is tartalmaz. Ennek elérhetősége a következő linken lehetséges:
http://megszolalok.blogspot.hu/
………..........................…..
FIGYELEM! SZOLGÁLATI KÖZLEMÉNY!
2018. JÚNIUS - TÓL EGY ÚJ LINKEN IS ELÉRHETŐ A MEGSZÓLALOK MAGAZIN,
AZONOS , VÁLTOZATLAN TARTALOMMAL, DE MEGÚJULT KÜLSŐVEL .
AZ ÚJ LINK : http://muveszetimagazin.blogspot.com
Tehát az eddig megjelent összes számot visszamenőleg is elérhetővé tettük a fenti blogoldalon!
……...............................……
A lap ingyenes, kérje a szerkesztőtől. Írásaink tartalmáért az adott írás szerzője felelős.
Köszönjük a külső munkatársak közreműködését.
A szerzői jogokat fenntartjuk.
Kérjük jelezze, ha megkapta, vagy azt is, ha nem kapta meg az újságot. Ha elmenti, megmenti, bármikor elő veheti.
Van olyan olvasó, aki kinyomtatta több oldalra a szöveget, és összekapcsozva, lapozható olvasmányt kapott. Így sem rossz!
Az oldal akadálymentes, olvasó programmal a vakok is elolvashatják.
Az esetleges sajtóhubákért elnézést kérünk.
Írott műveim megtekintése:
….......................................…
AZ ÖSSZES ELÉRHETŐSÉGEM..
Gmail: nagy.vendi54@gmail.com
Skype: nagy.vendi54
á
Megszólalok Művészeti Magazin
http://megszolalok.blogspot.hu/
www.megszolalok.blogspot.hu/
á
………........................……
Facebook: csak beírod a Facebook keresőbe mindhármat külön- külön és meg is találtad az oldalaimat.
A következőképen: megszólalok művészeti magazin (szerkesztő: nagy vendel)
……............................…….
Könyvtár:
ORSZÁGOS SZÉCHENYI KÖNYVTÁR GONDOZÁSÁBAN
Elektronikus. könyvek a MEG- en. Magyar Elektronikus Könyvtár (MEK)
http://mek.oszk.hu/13500/13542/#
www.mek.oszk.hu/13500/13542/#
..................................
Ez a verses oldalam címe... www.pieris.hu
http://www.pieris.hu/szerzo/nagyvendel
...............................
KÜLFÖLDI ELÉRHETŐSÉGEK:
www.canadahun.com irodalom fórum
http://canadahun.com/forum/showthread.php?34311-Nagy-Vendel-Megsz%C3%B3lalok&p=3650150#post3650150
………
Az Amerikai Egyesült Államokbeli egyik link, ahol elérhetik magazinunkat: minnesotahungarians.com
......................................
Kedves olvasóink!
Néhány operatív információt kell megosztani Önökkel. Sokan jelezték, hogy a színes magazin blogoldalán mindig csak a legújabban feltett újság jelenik meg, pedig a régebbieket is szeretnék olvasni. Ennek semmi akadálya nincs, ugyanis ugyanazon az oldalon elérhető az összes többi is!
A megoldás a következő: a képernyő jobb felső részén látható a "Blogarchívum" felírat. Ez alatt különböző dátumok és hónapok vannak, amelyek mellett láthatók kis fekete háromszögek. Ezek tartalmazzák a régebbi számokat. A háromszögekre kattintva "legördülnek" azok az újságok, amelyeket abban a hónapban tettünk fel. Most már csak ki kell választani kattintással a kívánt újságpéldányt. A háromszögre újból rákattintva bezáródik az az év, vagy hónap, s újabb újságot lehet kiválasztani olvasásra!
.....................................
MINDENKINEK JÓ OLVASÁST ÉS JÓ SZÓRAKOZÁST KÍVÁNUNK
AZ ÚJSÁG KÜLSŐ ÉS BELSŐ MUNKATÁRSAI!
…...........................
MEGSZOLALOK MAGAZIN 1001
……..................…..
VÉGE-ENDE-KONYEC-FIN-END-FINÍTÓ