MEGSZÓLALOK
M.M.M. MŰVÉSZETI MAGAZIN
2015. 12. hó – ötödik évfolyam,
tizenkettedik szám
Kulturális
és szórakoztató folyóirat
Független,
és ingyenes heti lap
Alapítva
: 2011 - ben , elvi síkon
Szerkesztő:
Nagy Vendel magánzó, laptulajdonos
1.Évfolyam:
2011. Alkalmi megjelenések
2.Évfolyam: 2012. (1-tól
a 6. számig)
3.Évfolyam:
2013. (1-től a 17. számig)
4.Évfolyam:
2014. (1-től a 24. számig)
5.Évfolyam:
2015. ( 12. szám)
************************
1.
LECTORI SALUTEM! ÜDVÖZLET AZ OLVASÓNAK!
![](index_elemei/NagyVendiinternetrC591l2_002.jpg)
Kezdődik a Télapóból újra Mikulássá előlépett ajándékot hozó Miklós püspökkel akit minden gyermek várva vár, s 13.- án kell elkezdeni a Luca székét faragni, amelyre ha az éjféli misén feláll az alkotója, megláthatja ki a boszorkány.
Aztán az adventi várakozás után, eljön a karácsony, a megváltó megszületése, és gyorsan ünnepeljünk amíg csak lehet.
Hallom hogy sok országban levetetik a keresztet a középületek falairól, és Olaszországban egy iskolában az igazgató betiltotta a karácsonyi ünnepet és a jelképeket is, sőt még a karácsonyi énekek dalolását is.
A Karácsonyi zenét térzenének , a fenyőfát közösségi fának hívják, és angyalkák helyett hóembert kell rá felakasztani.
Elgondolkodtatóak ezek a változások, amik előre vetítenek valami félelmetes jövőképet, hiszen a hitehagyott népek elveszítik a múltjukat, és hovatartozásukat nem ismerve egy globalizált katyvasz felé rohannak a végzetük felé.
A Szilveszteri pezsgőbontás után pedig csak elég annyit mondanunk egymásnak...Boldogulj.
Azért mégis csak mindenkinek boldog várakozást kívánok.
Egyebet nem mondhatok.
A
szerkesztő
NAGY
VENDEL: ADVENT
KEZDETÉN..
Vágyódva
várjuk
Hogy négy gyertya égjen
Koszorúba fonva
A díszes asztalon,
S megtestesüljön az ige,
Letérdelhessünk
Megváltónk elébe.
Lángoló csillag
Vezet az égen
Mutatva utat
Rongyos istállóba,
Fénylőn, ragyogva,
S a három királyok
Elindulnak sietve,
Messze, Betlehembe.
Ajándékot visznek a
Kis Jézus elébe,
Tömjén füstje száll
A mennyország felé,
S a csillag megáll,
Ez lesz az égi jel
Vezess, hogy követhesselek.
Megtisztulni vágyó
Bűnös lelkemet
Elébed tehessem,
Egy dicső élet reményében.
2015.11.
29.
……………………………..
NAGY VENDEL:
ADVENT
UTOLSÓ ÉJSZAKÁJÁN
KOPÁR
FÁK KÖZT..
Kopár
fák közt kotor a szél
fehér leplet lehel a tél
nászágyán elvérzik
az erőt vesztett erény.
puha dunyhával betakarja
a szemetet s a koszt
piros orcával nevetve
elűzi a gonoszt.
várja a megváltót
adventjét bevégezvén
eltölti lelkét
a hit és a remény.
varjak ülnek feketén
némelyik fészkére száll
onnan néznek le ránk.
fényes csillag mutatja az utat
angyal száll az égen
fénylő angyal vezess,
gyermek szállt le közénk
pásztor előtte térdére hull
sok fényes csillag kigyúl
jászolban nyugszik az isteni bárány
tömjénfüst illata száll
erdő mélyén ünneplőben vár
egy pompás fenyőfa
gyertyákkal koszorúzva
Advent utolsó éjszakáján.
2015.11.18.
-
- - - - - - - - - - - - - - - - - --
KÖSZÖNETNYÍLVÁNÍTÁS
A LEKTOR- ÉS LÁTVÁNYTERVEZŐ RÉSZÉRŐL.
Kedves
Barátaim, Kedves Kollégák!
Álljunk
meg most egy szóra. Öt éve jelenik meg Nagy Vendi Megszólalok magazinja. Öt éve
már annak, hogy otthonában látogattam meg volt kollégámat.
A
lelkiismeretem tolt előre, mert már úgy éreztem, hogy régen illenék
meglátogatnom régi tanárkollégámat. A különös indíttatás annak volt köszönhető,
hogy idő
közben betegsége miatt elvesztette szeme világát… Beleborzongtam, hogy mit
tennék én a helyében. Nem tudtam rá a választ... Amit egyáltalán tehettem abbéli
helyzetemben hát
az az volt, hogy meglátogatom. A gondolatot tett követte. Akkor sokat
beszélgettünk, és végül elvállaltam a nyers újságjának lektorálását, mivel
érthető módon
sok volt benne a hiba, a felesleges sor, stb. Feltétlen tiszteletet parancsolt
az az erő amivel dacolt a betegségével. Vakon tanulta meg a számítógép
kezelését, s
már ez kiváltotta bennem a csodálatot.
A
lektorálás során derült ki számomra, hogy a Megszólalok Művészeti Magazin
sokkal több egy lapnál: létforma mindazon embertársaink számára, akik
valamilyen
sérüléssel,
fogyatékkal kénytelenek együtt élni. Volt, és van szerencsém nagyszerű
szerzőtársaim munkásságát végigkísérni. Elmondhatom, hogy a lap állandó
munkatársai szinte egy közös családot alkotnak. Örömüket bánatukat megosztják a
többiekkel. Azt is be kell vallanom, hogy néha nekem is könny szökik a
szemembe amikor szembesülök egy-egy leírt élethelyzettel. A sok bánat és
keserűség mellett is szinte áramlik az olvasó felé a szeretet a versekből,
novellákból, regényekből.
Persze vannak kevésbé sikerültek is, meg kifejezett remekművek. Nem ez a
lényeg, hanem az akaraterő, az élni akarás ami kisugárzódik. Dacolás az élet, a
sors kegyetlenségével, és azért is megmutatni, hogy valaki vagyok, tessék engem
észrevenni, komolyan venni…!
Tartozom!
Igen
tartozom köszönettel amiért az M.M.M. hiányt pótol, amiért lehetővé teszi sok
embertársunk számára az egyetlen megnyilatkozás lehetőségét ebben a
nem éppen barátságos világban. Hogy ebben a lelketlen, pénzorientált
taposómalomban - amelyet "modern társadalomnak" hívnak- a lelkiség,
az egymásra való odafigyelés felülír mindent.
Hogy
megállhatunk - ha csak rövid időre is -, kicsit kipihenhetjük magunkat, észrevehetjük
azt, hogy mások is vannak körülöttünk. Elmondhatjuk lelkünk fájdalmát, örömét,
és biztosak lehetünk abban, hogy lesznek olyanok, akik elolvassák és megértik
mindazt, amit a világgal közölni szeretnénk!
Magam
nem vagyok fogyatékos, de mégis néha úgy érzem, hogy az ilyen betegséggel élők
néha jobban érzik, érzékelik a világot körülöttük, mint a társadalom legtöbb
tagja.
A
mi kultúrkörünkben a Karácsony a legszentebb, legáldottabb ünnepek egyike.
Éljük át tehát, forduljunk egymás felé szeretettel, békességgel, hogy a
jókívánságok
ne
csak formalitások legyenek, hanem valódi tartalommal is megtöltött lelki épülés
legyen!
Ehhez
kívánok Áldott Karácsonyi Ünnepeket, és Boldog Új Évet :
Véghelyi
József
************************
2.E.
KÖNYVEK BEMUTATÓJA
ERDŐSNÉ ONDA MARICA: Szalagavató
![](index_elemei/ErdC591snC3A9OndaMarica.jpg)
Édesanyaként gyermekem életének határkövei is mélyen érintenek: az első nap az iskolában, felvételi a zeneművészeti szakközépbe, ballagás és a gyorsan rohanó idő szárnyán elérkeztünk az érettségi évéhez. A szalagavató jelzi, hogy fel kell készülni valami nagy eseményre, egy sorsfordító dátumra.
2013 szeptemberétől készültünk a nagy eseményre. A debreceni Kodály Zoltán Alapfokú Művészeti Szakközépiskolában megadják a módját a nevezetes alkalmaknak. Az Aranybika Szálló báltermében, a szikrázó kristálycsillárok alatt avatják fel a végzős diákokat.
Számomra nagy dilemmát okozott a megfelelő öltözék, frizura megválasztása. Bálkirálynőt nem akartam játszani, de úgy gondolom, áldozni kell a jó ízlés oltárán, ha már az iskola is ilyen patinás épületben tartja évtizedek óta a szalagavatót. Még az ifjúság tanulás után tánc¬próbákra járt, én naponta változtattam elképzelésemet az illő megjelenésről. Ne legyen hivalkodó, de mindenképp ünnepélyes.
Nehéz ilyen öltözéket találni, ha környezetem ízlésvilágának tükre nincs összhangban. December hetedike előtt néhány nappal egy több részből szabott hosszú, fekete szoknya mellett döntöttem, melynek részeit csipke fogta össze és reményeim szerint lágy esése eltereli keringő közben a figyelmet a táncbéli hiányosságaimról. A kosztümkabát alá barackvirág színű karcsúsított felsőt vettem, melyet aranyhímzésű virágok díszítettek.
Hajamat francia kontyba tűzettem, mely jobb oldalon a vállamra omlott az ismét divatos múlt századi szokás szerint. A fekete harisnya és a körömcipő nem bizonyult az évszakhoz illőnek, de szerencsére nem kellett sokat gyalogolni a metsző szélben a parkolótól a szálloda be¬járatáig.
Férjemen szintén az alkalomhoz illő sötét szövetnadrág volt. Az ing és a nyakkendő harmonizált a mogyorószínű zakóval.
Torkomban dobogott a szívem, megint egy alkalom, amit ki kellene bírni sírás nélkül, hogy a festék, amit az arcomra tett a kozmetikus, el ne kenődjön.
Ragyogó mosollyal üdvözöltem az ismerősöket, de rabmadár lelkem szorongva gubbasztott sötét börtönében. Lassan lépdeltünk fel a széles márványlépcsőkön a bálterem felé. Imi rövid mondatokkal vázolta a lenyűgöző faragott oszlopokat, csillárokat, súlyosan földig omló drapériákat, középen a színpadot és előtte a hatalmas táncparkettet, a nézők számára felállított széksorokkal.
Viktor izgatottan jött elénk és néhány instrukcióval eligazított bennünket, hogy a műsor szempontjából hová lesz érdemes ülni. Mire megtaláltuk a megfelelő helyet, neki már mennie kellett, hogy az utolsó simításokat is megtegyék kezdés előtt.
Kedves hangú asszony érintette meg a karomat. Köszönt, bemutatkozott. Viktor egyik osztálytársának anyukája. Meglepetésemre megkérdezte, elfoglalhatja-e a mellettem lévő széket? Ugyan családjával érkezett, mégis az én társaságomban kívánt maradni.
Ő is hosszasan mesélt a díszletről, az eseményekről, míg el nem kezdődött a bevonulás. Felsorakozott szép koreográfia szerint a két végzős osztály, miközben csodálatos dallamok érintették a fülünket és mondhatom, a szívünket is.
- Most jön Viktor, milyen csinos, fess fiatalember lett abból a kisfiúból! - súgta alkalmi narrátorom.
Remegő ajkakkal nyeltem vissza könnyeimet. Azt hiszem, sikerült rámosolyognom, legalábbis remélem, hogy nem grimasznak tűnt próbálkozásom.
A diákok felsorakoztak a színpadon, a zene elhalkult, megkezdődtek a köszöntő beszédek. Az igazgató úr búcsúbeszéde olyan humorosra sikerült, hogy néhány percig döbbenten bámultam rá, amiért elkergette emelkedett hangulatomat. A fiatalság nevetett, de én méltatlannak tartottam az ünnephez ezt a lezser stílust.
Szerencsére nem bonyolódott véget nem érő, erőltetett mondatokba, de azt sajnáltam, hogy nem sikerült megtalálnia az arany középutat.
Aztán név szerint szólították a végzősöket és feltűzték a szalagokat.
Kivonulás után némi szünet következett, mint később megtudtuk, át kellett öltözni a szereplőknek a műsorhoz. A zenekar tagjai fekete selyemingben és szövetnadrágban érkeztek a színpadra. Viktor hangszerével az első hegedűsök sorában ült a hozzánk legközelebb eső széken. Azt sem tudtam, merre pislogjak, mert hol Imi, hol a balomon ülő Katika értesített az eseményekről.
- Büszke lehetsz a fiadra, nagyon helyes fiatalember...
Ismét sűrű pislogás, némi mosoly, talán egy halk köszönöm. Fogalmam sincs miért tartotta fontosnak ez az asszony, hogy folyamatosan az én gyermekemet dicsérje, de a sajátjáról szót sem ejtett. Talán a látásom hiányát akarta így pótolni? Mindenesetre ekkor már olyan fájdalmat éreztem, hogy legszívesebben kirohantam volna a teremből, ha tehetem.
Felcsendült a muzsika és előtörtek a könnyeim. Csak remélni tudtam, hogy nem keltek nagy feltűnést...
Vakságom átkát leginkább ilyen helyzetekben érzem. Úgy érzem magam, mintha testem magára hagyott bábu lenne, amit elvesztettek valahol a nagy forgatagban. Lelkem felemelkedett a zenével, túl az épület falain, hogy megfelelő távolból túlélje az eseményeket.
Majd még két együttes következett, amit érzelemmentesen konstatáltam. A szimfonikus zene csodálatos ereje elvarázsolt, de a magányos dob produkció és a gitár kvartett nem nyerte el a tetszésemet. Ez idő alatt átöltöztek a táncosok. A lányok hófehér estélyit, a srácok szmokingot öltöttek.
Viktor és egy bájos ifjú hölgy vezették fel a párokat a parkettre. Időközben a zenekar ismét elfoglalta helyét a színpadon, természetesen a végzős diákok nélkül. Szárnyra kapott a dallam, a táncosok elé sietve összesimult és egybeforrt a hang, a mozdulat, a ritmus, a mosoly, a szempárok csillogása, a büszke szülők tapsa.
Valahol, közel hetven ifjú között, ott van a gyermekem, akit 18 éve először öleltem, aki mellettem nőtt fel, aki hozzám tartozott, akinek gondolatai, álmai, nevetése és könnye is az enyém volt. Most olyan távol van tőlem, hogy talán sosem érem el, őt már egy üde kislány karjai ringatják az én karjaim helyett.
Valaki folyamatosan beszélt hozzám, de nem jutottak el a szavak tudatomig. Tudtam, hogy ismét olyan hiányt és fájdalmat fogok átélni, mint korábban a keresztlányom diplomaosztóján, de ez az érzés felülmúlta elképzelésemet. Erre nem voltam felkészülve.
Égett a szemem, jéghideg kezeim remegve pihentek combomon.
Túl kell élni... - zakatolt a félmondat agyamban szüntelenül.
Mint minden, ez a szép keringő is véget ért egyszer, ordító némaságot hagyva maga után a bálteremben.
Mire felocsúdhattam volna, ismét zengeni kezdtek a húrok, sírt a hegedű, a brácsa és köréjük fonódott minden más hangszer. Ismerős hang ölelt át: Anyukám, felkérhetlek egy táncra? Ez a szál fehér rózsa köszönetem virága...
Némán fogtam meg fiam kesztyűbe bújtatott keskeny kezét. Kiléptünk a széksorok közül. A lágy zene ringató dallama felszárította a fájdalom könnyeit.
Az iménti időtlen távolságból visszaérkezett a lelkünk egymáshoz. Úgy láttam őt, ahogy előtte nem. Ragyogó égszínkék szeme mosolygott, miközben karjaival átölelt és hangjával simogatott. Szavakkal festette meg számomra a báli forgatagot, hogy örökre szívembe égjen, mintha láttam volna azon az estén.
************************
3.VERSEK
A NAGYVILÁGBÓL
WESSELYNÉ
ÁBRAHÁM ERZSÉBET
Erzsinek
megjelent egy új könyve, Örömöm Istene címmel. (Ez a negyedik kötete.)
Idemásolok belőle egy-két verset. Meglátod, találsz köztük alkalmasat!
Egyszer
elhalkul a zene,
elhamvadnak
a virágok és a vágyak,
a
Nap némán lehunyja szemét,
előjönnek
a csillagok és az árnyak.
A
hegy még zokog az erdőnyi csenden,
a
fűszálak Istent imádnak,
s
lágy tónusú felhők,
a
széllel paroláznak.
Mily
jó, hogy Vagy,
meg
sem értem,
s
ha hullik is szememből a könny,
Te
letörlöd mennyei széppel.
…………………………..
Új
világ
Megszólalni
nem tudsz,
s
a csillagok elrejtik szemed,
Wesselyné Ábrahám Erzsébet |
de
érzed a fényt, a villanásnyit,
és
egész testedben remegsz.
Ilyen
pillanat tán az Isten alkotása,
betölt
földet és eget,
a
Fiú nyugszik az Atya keblén,
s
tudod, hogy a Lélek szeret.
Az
idő változó,
hol
pillanat,
hol
ezredév pereg,
de
a mindenség létezése,
örökké-születő
jelen.
És
a Teremtő látta, hogy jó,
mindenen
áldás legyen,
az
Édenkert neked készült
emberiség,
mert
a múltból átér a jelen;
s
egy új világ ébred
benned
és érted,
mert
szabadságot adott a Kereszt.
………………………….
Advent
Az
ébredező égen, valami szépet
láttam:
mint
meg nem fejtett titkot, az Istent vártam.
Halvány
fényben lobogott a hajnal,
a
csend kútjait nem zavartam.
Halkan
jártam a téli utcán,
mosolyogtam
a hópelyhek táncán,
s
mint égi fátyol felrebbent nékem,
valami
folytonos öröm, a szent Mindenségben.
………………………….
A
remény közeledtén
Derengő
napsütésben,
életem
belső csendrejtekében,
a
kegyelem lelkével érek
igazság
fényű szóvá,
látom
az égboltozatú pompát,
mely
templomüvegekre fest
aranyszínű
rózsát.
Lágy
tónusokba burkolt fák,
bukdácsoló
halvány virágok,
az
egek kapuján át,
az
Istenre várok.
A
harmat jégcsepp
szélsípokon
muzsikál,
elviszi
a szellő,
az
imádság sóhaját.
Nézd,
itt az örökkévalóság
küszöbén,
tündököl
a fény.
Felébredek,
s álmaim tűzmadár őrizte
ékköveit
a kezedbe teszem.
Imádlak,
Ki Vagy,
szent
ikontáj sejlik szívemben,
tiszta
arany koszorú a fénye,
a
megváltás éltető reménye.
S
míg egy gyertyalángban
összegyűlik
vihartól perzselt létem,
meglobbannak
a kinti fák,
s
a világnak angyalarcú
békét
kérek.
.................................................
DR.
KELLNER SZILVIA: Téli fény
Csillogó,
ropogó hó fedi az utcát,
Arany
gömbök ékesítik a fenyőfát.
Mézeskalácsok
illata száll a széllel,
Ezüstösen
fénylik a csillag ma éjjel.
Égősor
díszíti az ajtót, az ablakot,
Fényes
boa vigyázza a kirakatot.
Gyermeki
kacaj hallatszik messziről,
Kis
jégcsapok lógnak le az ereszről.
Égő
tűz mellett, apró sziporka pattan
Szívünk
melegsége is kiapadhatatlan.
Egy
cseppnyi kedvesség is tenger lehet,
Mert
az igazi téli fény, maga a szeretet.
2015. november 13.
…………….............................……......
SZÉLL
MAGDOLNA: Cinke
Rég
lehulltak a levelek,
nyári
színek, tova tűntek,
nyúlós
köd mossa kertemet,
kopasz
ágon cinke didereg.
Búsan
néz a libák után,
búcsút
int, kissé sután,
fájón
zeng borús trillája,
üresen
kong kis kamrája.
Ne
félj kicsi, gondolok rád,.
mindig
tele lesz a tálkád,
ne
legyen semmire panasz,
énekelj,
ha jön a tavasz.
2015.
........................................................
NAGY
VENDEL : ANGYAL
A SZÉLLEL
Egy
angyal
HÍRT HOZOTT a Földre
gyarló embereknek
gyönyörűségére.
Angyal szállt az égen,
Elsuhant csendesen.
Lángot vitt kezében,
Ragyogó fényesen.
HÍRT HOZOTT a Földre
gyarló embereknek
gyönyörűségére.
Angyal szállt az égen,
Elsuhant csendesen.
Lángot vitt kezében,
Ragyogó fényesen.
Angyal
szállt az égen
éj
sötétjében
![](index_elemei/Vendifekete-fehC3A9r.jpg)
Halk suhogással.
Kezében lángot vitt
Fényes ragyogással.
Oszlatni sötétet,
Elhozni a fényt,
Hitet vesztett
Embereknek
mondani az igét
A megváltást várva,
Az utolsó reményt.
Tömjén füstjén át
Érezni az erényt.
Angyal szállt az égen,
Elsuhant csendesen.
Lángot vitt kezében,
Ragyogón, fényesen.
az ige megtestesült
Názáretben
egy angyal hozta a hírt a széllel.
2015.
karácsonyán..
……………………......................………..
TÓTH
KATALIN KATA: Mese
a karácsonyról.
Elérkezett
már december,
foga van a télnek,
házak meghitt melegében
kis gyertyák égnek.
foga van a télnek,
házak meghitt melegében
kis gyertyák égnek.
Édesanya
vacsorát főz,
apa mesét mond.
Szóljon a mese karácsonyról!
a gyerekek ezt kérik.
apa mesét mond.
Szóljon a mese karácsonyról!
a gyerekek ezt kérik.
Mosolyog
az édesapa,
szívesen mesélek,
hisz karácsony a legszebb
ünnepe az évnek.
szívesen mesélek,
hisz karácsony a legszebb
ünnepe az évnek.
Kis
Jézus megszületett,
mindenki őt várta.
Melegséget szeretetett
hozott e világra.
mindenki őt várta.
Melegséget szeretetett
hozott e világra.
Decemberben
vagyon
az ő születése napja.
Ezt ünnepli földünk
apraja és nagyja.
az ő születése napja.
Ezt ünnepli földünk
apraja és nagyja.
Szép
ruhába öltöztetjük
lelkünk és a szívünk,
szép karácsony érkezését
Boldogan köszöntjük.
lelkünk és a szívünk,
szép karácsony érkezését
Boldogan köszöntjük.
............................................................
TERESA
PATTERSON
Én
már nem akarok Himaláját mászni
sem
új rügyeket látni a cseresznyefán,
már
többé nem fakadok könnyre ha vidám
gyerek
sereg a ligetben játszik és nem
érzem
azt, ami történt, csak az én hibám.
S
madár ha dalolna öreg körtefámon,
ó,
ne kérje tőlem soha senki számon
azt
a néhány fénylő csillagot szememben,
ott
pihegsz, ott élsz még most is, édenemben...
Én
már nem akarom más csatáját vívni,
sem
siratni többé el nem csókolt csókod,
ritmust
ha játszana madárdal vagy virág,
lefojtanám
mint egy unott metronómot,
s
ha netán mégis felébredne bennem a
dal,
mely vérem issza, mégis mindig zengem,
lecsukom
majd szemem, s repülök a szárnyán,
szemfedőt
veszek elherdált lelkem árán.
Úgy
csüngök a léten, mint
lopótök
a szárán...
…………………………
TERESA
PATTERSON: Búzaföldön
Búzaföldön
szült meg anyám,
ott
ismertem meg e népet,
mely
dalolva, sírva éltet,
vadvirágos
Magyar hazám.
Piros
pipacs ült a réten,
fürge
méh csókolta kelyhét,
pacsirta
sem lelte helyét,
ott
tettem meg első léptem.
Később
fenn a domboldalon
egy
bégető bárányt láttam,
oda
mentem s meg nem bántam,
pásztora
fújta a dalom.
Azután
egy város talált
rám
egy öreg állomáson,
szál
ruhám volt, semmi másom,
hideg
volt már, kellett kabát.
Akadt
munka, ott ragadtam,
szürke
lettem, mint az égbolt
s
életemből, ami szép volt,
egy
üveggel megtagadtam.
Búzán
nőttem, borral halok,
én,
a nemzet torzszülöttje,
arra
a szép búzaföldre
ragyogjatok
rá, csillagok.
Ott
születtem, s itt meghalok.
............................................................
KERTÉSZ NÓRA: Karácsonyi nosztalgia
Csikorgó
havon taposom
utamat régen volt
ódon otthonom felé.
A gyéren sorakozó
házaknál meg-meg állok...
s a kíváncsi szem benéz,
mint öreg kútba betekint:
- hisz elmúlt harminc karácsony -
hát változott-e valami?
utamat régen volt
ódon otthonom felé.
A gyéren sorakozó
házaknál meg-meg állok...
s a kíváncsi szem benéz,
mint öreg kútba betekint:
- hisz elmúlt harminc karácsony -
hát változott-e valami?
![](index_elemei/KertC3A9szNC3B3ra.jpg)
s édes dallamok szűrődnek felém.
Megkap és magával ragad
az angyali, szent áhítat...
Havasan gomolygó homályból
a lenti völgy jég vájta zugából
csilingel még egy utolsót
a sárga zugligeti villamos.
Erdő
közepén magányosan áll
az öreg erdei, lakatlan ház.
Ott töltött régi karácsonyok
fanyar fenyőgyantás illatát
lehelik azóta égre nőtt fák.
Bort, diós kalácsot hozott anyám...
mindig teli volt a szívünk és a tál,
kaptunk földi és lelki finomságot,
gyertyák fénye hozott boldogságot.
az öreg erdei, lakatlan ház.
Ott töltött régi karácsonyok
fanyar fenyőgyantás illatát
lehelik azóta égre nőtt fák.
Bort, diós kalácsot hozott anyám...
mindig teli volt a szívünk és a tál,
kaptunk földi és lelki finomságot,
gyertyák fénye hozott boldogságot.
Kormos
égről leragyogó csillagok
ezüstfehér fényporral szórják tele
a máig emlékezetes helyeket.
Ifjúkorom fenyőtobozos misztériuma
lelkem visszatérő karácsonyéji hangulata.
ezüstfehér fényporral szórják tele
a máig emlékezetes helyeket.
Ifjúkorom fenyőtobozos misztériuma
lelkem visszatérő karácsonyéji hangulata.
Csikorgó,
síkos havon taposok ábrándozva,
tündérszárnyú árnyak repkednek fenn a magasban,
a sötét éter csendjében szent dalra fakasztanak:
halkan énekelni kezdem a Mennyből az angyalt...
tündérszárnyú árnyak repkednek fenn a magasban,
a sötét éter csendjében szent dalra fakasztanak:
halkan énekelni kezdem a Mennyből az angyalt...
…………………………..
KERTÉSZ
NÓRA: Fenyőfák
sorsa /szonett/
Jégcsillámos
fehér hó fergeteg
sodródik a fagyos fenyőerdőre.
Összerezdül ezernyi tűlevél,
reszkető ágak közt szánkózik a szél.
Zúzmarás
törzsű büszke fenyőfák
karácsonyi végzetüket látják,
keresztül fűrészelt derekukat
átjárja a gyanta mézes illata.
Bús
fenyőtársak csendes kábulatban
csepegő kristály jégcsapokkal
siratják a sok kivágott ünnepfát:
szobákban
fognak gallyakra szétesni.
Embereknek karácsony, fáknak halál...
Megérné havas erdőn ünnepelni !
......................................................
Csomor
Henriett: Hoooo- hoooo -hooo
![](index_elemei/CsomorHenriett.jpg)
megjött már a Télapó!
Messze Lappföldről csengő
szánján érkezett.
Ablakodon elegáns ruhájában
bekopogtatott hozzád.
Engedd be, fogd meg öreg kezét.
Mondj neki verset, mesét.
Megszeppenve állsz előtte,
mozdulni sem mersz.
Csak a nagy játék mackód
mögé bújsz.
Nagyszakállú bátorítón simogatja
szöszke fejedet.
Jövőre újra eljövök hozzád, addig
légy jó, s szófogadó.
Hooo- hooo- hooo,
elment már a Télapó.
2015.december.06
************************
4.
MIKULÁS MIKULÁS
TÓTH
KATA: Mese
a Mikulásról.
Erdő mélyén farakás,
ott lakik a Mikulás.
Piros arca, mint a kalács,
szakálla, mint a faháncs.
Ne
lesd meg a Mikulást,
rajta varázsos palást.
Úgy látsz át a süvegén,
mint az ablak üvegén.
rajta varázsos palást.
Úgy látsz át a süvegén,
mint az ablak üvegén.
Puttonya
fél vagon,
szánja vihar a havon.
Éjszakába ne tekints,
meglesz reggelre a kincs.
szánja vihar a havon.
Éjszakába ne tekints,
meglesz reggelre a kincs.
.....................................................
SCHVALM
RÓZSA: Ó,
mily boldogság!
Immánuel,
ó, mily boldogság,
nyíljon
a szív és szóljon száj!
Istennek
zengjen dicséretet,
a
drága küldött megérkezett!
A
világnak örömhírt hozott,
csillag
gyúlt az égen, ragyogott.
Bölcsek
követték a csillagot,
amely
Hozzá utat mutatott.
Az
a csillag ma is fenn ragyog,
sugárzón
hirdeti karácsonyt.
Ki
éjsötétben néz az égre,
látja:
ma is égő a fénye.
Bölcsek
ma is, kik követik Őt,
dicsőítve
az Üdvözítőt,
a
Megváltót, a hőn Szeretőt,
leborulva
Fensége előtt,
(2012-11-29)
………………………
Schvalm
Rózsa: Betlehemi
csillag fénye
Ígéret
szava, égi üzenet,
mit
próféták ajka zengett,
eljött
a nap, az Ige testté lett,
Isteni
gyermek született!
Betlehemben,
csillagfényes este,
törékeny,
emberi testben.
Isteni
küldött, béke követe,
s
az ember, nem ismerte fel.
Szerényen
és szegényen érkezett,
bölcsője,
barmok jászla lett.
Szeretete
világot átölelt,
örök
haláltól, megmentett!
Tér-időn
átível e szeretet,
ma
is ment, hívő lelkeket.
Betlehemi
csillag örök fénye,
ma
is, tündököl az égen.
(2010-08-30)
……………………………
Schvalm
Rózsa: Szeressetek
emberek!
Kopár
tájra hull a fény
Szent
Karácsony közelén.
Száraz
avart hajt a szél,
fehér
havat nem remél.
Helyette
a Szeretet
pazarló
napsugara
aranyozza
az eget,
földre
omlik harmata.
Szívek
mélyén lángot gyújt,
Mennyből
jövő üzenet,
megpendít
egy alvó húrt,
szeressetek
emberek!
(2014-12-20)
…………………………..
Schvalm
Rózsa : Mulandóság
kapujában
Zúzmara
zizzen az ágon,
gyöngyei
hullnak a fáról.
Fehér
szőnyeggel takarják,
a
föld dermedt talaját.
Ablakon
nyíló jégvirág,
üdvözli
szilveszter napját.
Búcsúzóul
csillan rajta,
a
december napsugara.
Mulandóság
kapujában,
perceit
számolja némán,
majd
lassan, megadja magát,
múltba
lép, idő kapun át.
(2010-12-31)
…………………………….
Schvalm
Rózsa: Úton
Úton
vagyunk, nincs megállás,
száguld
időnk gyors vonata.
Idősíkján
pályaváltás,
álljunk
meg egy pillanatra.
Újév
kezdet újat hozhat,
súlyt
letéve, most szabadon,
álmodjunk
egy szebbet, jobbat,
szívben
ébredj fel bizalom!
Meglátva
azt a lajtorját,
mi
összeköt eget földdel.
Hit
lépcsője első fokát
meglépve,
s egyre följebb.
A
jövőt bár homály fedi,
oszlik
a köd remény fényben,
ha
utunk az Úr vezeti,
célirányban,
kéz a kézben.
(2013-01-03)
.................................
YLEN
MORISOT: A
nap
Elfáradt
a parázna nap,
pazarlón
osztotta báját,
felhőpaplan
mögé bújva
csendesen
álmodik ágyán.
Nem
adja már langymelegét,
kihűlt,
elfogyott szerelme,
ölelő
fénykarja zárva.
Fátyol
borul két szememre.
Maradtam
itt szürkeségben,
fénytelenül,
erőtlenül,
fázva,
rideg büntetésben
szomorún,
reménytelenül.
Sötétség
bús démonai
mellkasomra
telepednek.
Karácsony
szent napjaiban
reménycsírák
éledeznek.
Rövidül
a komor éjjel,
megjött,
Fényhozó született!
Nap
erejét összeszedi,
felébreszti
az üzenet.
……………............……………..
YLEN
MORISOT: Csillag
Csillag
sikolt az indigó égen,
siklik
a fénye sík-hideg jégen.
Kunyhóban
felsír megváltó gyermek
messzi
Betlehem éjsötétjében.
Mondják,
hogy így volt, de el nem hiszem.
Mért
öl mégis, ha szeret az ember?
Létezik
megváltás? Bűnök vesznek?
Próféták
szava ezzel csak viccel?
Porból
a gyermek istenné nőhet,
úgy
lesz, vagy mégsem, mindenki dönthet.
Akarat
szabad, karácsony közel,
új
év sugarában jobbá lehet!
..................................................
ORLICZKI
JÁNOSNÉ: KARÁCSONY
Fenyő
erdők büszkén zölden,
Állnak fent a hegytetőben.
Hideg szél fúj, hull már a hó!
duruzsol
bent a kandalló.
Édes mama sürög forog,
mézeskalács készül ép most.
A papa sem tétlenkedik,
fenyőfát hoz, mit feldíszít.
Tündér járt a kis szobában,
Mindenkinek ajándéka,
szívből került már alája.
Csillog villog a sok doboz,
ez mind örömöt okoz.
De a legnagyobb örömünk,
újra együtt lehetünk.
A kis jézus megszületett,
Áldjuk ezt a szép ünnepet.
Áldás legyen e kis házra,
s benne minden lakójára.
.........................................................
KERTÉSZ
NÓRA : Jön
a Mikulás /haiku/
Miklós,
Nikolász
hétmérföldes Mikulás
piros hócsizma
hétmérföldes Mikulás
piros hócsizma
Földig
érő zsák
fenyvesben rénszarvas szán
mogyorót hullat
fenyvesben rénszarvas szán
mogyorót hullat
Mogyorót
hullat
ajándék havas szélben
jó útra terel
ajándék havas szélben
jó útra terel
Jó
útra terel
csillagporos éjszaka
hangtalan nyílik
csillagporos éjszaka
hangtalan nyílik
Hangtalan
nyílik
hó zúzmarás ablakok
meglepetést hoz
hó zúzmarás ablakok
meglepetést hoz
Meglepetést
hoz
fiatalnak és aggnak
puttony kiürül
fiatalnak és aggnak
puttony kiürül
Puttony
kiürül
Mikulás hótalpon jár
jöhet Karácsony
Mikulás hótalpon jár
jöhet Karácsony
-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-.-
KERTÉSZ NÓRA - Mai
versem tanka versmódban:
Karácsony
előtti hálaadás
Atyánk,
Istenünk
szenteltessék meg neved
Te teremtetted
élhetővé a Földet
mutattad meg a mennyet
Hoztál
ünnepet
áldott gyermek született
égi csillagzat
alatt szénaboglyában
királyok oltalmával
Jézuska
jött el
megkísértett emberek
megváltásának
szeretett ápolója
dicsértessék az Isten!
......................................................
MÁTYÁS
RITA:Karácsony
éjszaka...
Karácsonyi
éjszakában,
harang hangja csendül!
A szállongó hóesésben,
szeretet hang zendül.
Karácsonynak a szelleme,
lépeget a fák közt,
Szívünk, lelkünk, megtisztulva,
örömkönnyek között.
Hálát adunk az Istennek,
a kisdednek hódolunk,
szeretet száll a világon,
ölelünk, és csókolunk!
harang hangja csendül!
A szállongó hóesésben,
szeretet hang zendül.
Karácsonynak a szelleme,
lépeget a fák közt,
Szívünk, lelkünk, megtisztulva,
örömkönnyek között.
Hálát adunk az Istennek,
a kisdednek hódolunk,
szeretet száll a világon,
ölelünk, és csókolunk!
2015.11.28.
..................................................
NAGY
VENDEL: MIKULÁS
Ha jó voltál ma,
Nem morcos, és nem DACOS,
Ha még hiszed,
S várod a csodát,
Ajándék jár Neked,
Nem aranyos virgács.
Ma este még
Hozzád is eljöhet
Egy elképzelt
Várva várt
Mikulás.
2015.12.06
.......................................................
NAGY VENDEL: MIKULÁS, MIKULÁS..
Mikulás, Mikulás,
Csudálatos
Látomás.
Rőt ruhája
Piros bodor,
Ősz szakálla
Fehér fodor
Édes, puha
Vattacukor
Hajlott hátán
Teli puttony,
Csizmája kopog,
Talpa alatt
Friss hó ropog.
Versért, dalért
Cukrot ad.
Ajándékot
Osztogat.
Szánkó szárnyán
Libben Ő,
Jövőre is
Újra jő
2015.12.06
……….................................................
MRÁZ
ERZSÉBET IRMA: A
MIKULÁSNAK!
TISZTOGATOM KIS CSIZMÁMAT…
Tisztogatom
kis csizmámat
Napok óta már,
Gondoltam, hogy a Mikulás,
Hátha, erre jár.
Napok óta már,
Gondoltam, hogy a Mikulás,
Hátha, erre jár.
Tettem
én az ablakokba
Csizmát, kis cipőt,
Legyen mibe pakolnia,
Jöhet mielőbb.
Csizmát, kis cipőt,
Legyen mibe pakolnia,
Jöhet mielőbb.
Átolvastam,
javítottam
Remekművemet,
Aztán szóltam anyukámnak:
Most elküldheted.
Remekművemet,
Aztán szóltam anyukámnak:
Most elküldheted.
Leírtam,
hogy mit szeretnék,
Minden vágyamat,
Addig-addig soroltam, hogy
Kevés lett egy lap.
Minden vágyamat,
Addig-addig soroltam, hogy
Kevés lett egy lap.
Leírtam
én azt is neki,
Hogy rosszalkodom,
És a házit nem írom le,
Vagy otthon hagyom.
Hogy rosszalkodom,
És a házit nem írom le,
Vagy otthon hagyom.
Gondoljátok,
nagyon nagy bűn?
Virgácsot kapok?
Ha muszáj, én megígérem,
Majd jól tanulok.
Virgácsot kapok?
Ha muszáj, én megígérem,
Majd jól tanulok.
Nem
bánom, ha lesz egy virgács
A sok jó mellett,
Fogom tudni, hogy az, bizony,
Intő jel lehet.
A sok jó mellett,
Fogom tudni, hogy az, bizony,
Intő jel lehet.
Kiteszem
a füzetem is,
Ki az ablakba,
Írásból már javítottam,
Akkor láthatja.
Ki az ablakba,
Írásból már javítottam,
Akkor láthatja.
A
Mikulás, biztos, tudja,
Nem büntetni kell,
Ez a nap a gyerekeké,
Ne felejtse el!
Nem büntetni kell,
Ez a nap a gyerekeké,
Ne felejtse el!
Hozzál
nekünk sok-sok szépet,
Kedves Mikulás!
Rakd tele a kis csizmákat,
Az lesz a csodás!
Kedves Mikulás!
Rakd tele a kis csizmákat,
Az lesz a csodás!
........................................................
HOLLÓSI
TÓTH KLÁRA: Karácsonyi
ima
Csontvázzá
dermedt télvilág
könnycseppjei a jégen,
idebenn félszeg félhomály,
a fenyő halk békességben.
könnycseppjei a jégen,
idebenn félszeg félhomály,
a fenyő halk békességben.
Mázsás
súlyok a szívemen,
pedig örülni kéne,
mindenkit magasba emel
a karácsonyi béke.
pedig örülni kéne,
mindenkit magasba emel
a karácsonyi béke.
Mennyei
szépség és bűvölet!
Örök végek, és kezdetek,
lelkekig égető hitek,
ma kellene, értsetek!
Örök végek, és kezdetek,
lelkekig égető hitek,
ma kellene, értsetek!
Fénycsillagok
csilingelnek,
idézik örömünk korát,
míg csendben hozzánk simulnak
a gyermekkori csodák.
idézik örömünk korát,
míg csendben hozzánk simulnak
a gyermekkori csodák.
Halkan
zengve cseng-bong, ring, zsong
a szikracsillagok tánca,
halk nyugalmat áraszt széjjel
a szentséges est varázsa.
a szikracsillagok tánca,
halk nyugalmat áraszt széjjel
a szentséges est varázsa.
Árad
a pompa a csodára,
mosolyognak arcok, szemek,
átöltözött fényruhába
az emberemlékezet.
mosolyognak arcok, szemek,
átöltözött fényruhába
az emberemlékezet.
Ébred
a vágya, az álma,
szent csendben ring a remény,
ma szeretet jön a világra,
együtt ünnepel gazdag, szegény.
szent csendben ring a remény,
ma szeretet jön a világra,
együtt ünnepel gazdag, szegény.
Az
ég, s föld is együtt ünnepel,
szent és áldott e béke,
a fényen isteni kezek
érnek a végtelenségre.
szent és áldott e béke,
a fényen isteni kezek
érnek a végtelenségre.
A
szeretet szívekben dobog,
összeér ér a lenn, a fenn,
imám nem zavarja semmi,
elmélyült, beszédes e csend.
összeér ér a lenn, a fenn,
imám nem zavarja semmi,
elmélyült, beszédes e csend.
Hazám
gondja rohan meg most,
a fázó, néma éhezők,
a bűnbakok, hajléktalanok,
s ez az egyszer oly ígéretes rög,
a fázó, néma éhezők,
a bűnbakok, hajléktalanok,
s ez az egyszer oly ígéretes rög,
hol
csak a szónokok változtak,
s a szavak, magyarázatok,
maradtak az okok, okozatok,
míg nőttek a különbségek,
cserélődtek a kiváltságosok…
s a szavak, magyarázatok,
maradtak az okok, okozatok,
míg nőttek a különbségek,
cserélődtek a kiváltságosok…
…………………………………..
Összegyűl
bennem a keserűség,
a hit, az ígéretbe vetett remény,
és vagyok megint a régi kisgyerek,
ki várja kis Jézus eljövetelét.
a hit, az ígéretbe vetett remény,
és vagyok megint a régi kisgyerek,
ki várja kis Jézus eljövetelét.
Térdelve,
buzgón imádkozom,
legyen a világon béke,
s közben azon álmodozom,
jut mindenkinek legalább kenyérre!
Adj Uram embernek vigaszt,
ne legyen többé elveszett!
Adj hitet, mert igaztalan riaszt,
gyermeked bárhogyan vétkezett!
legyen a világon béke,
s közben azon álmodozom,
jut mindenkinek legalább kenyérre!
Adj Uram embernek vigaszt,
ne legyen többé elveszett!
Adj hitet, mert igaztalan riaszt,
gyermeked bárhogyan vétkezett!
Add,
e földi lét jobb legyen!
Hogy hazánkban otthon legyünk!
Ne fantom légy, mint a képeken!
mert nélküled elveszünk.
Hogy hazánkban otthon legyünk!
Ne fantom légy, mint a képeken!
mert nélküled elveszünk.
Az
ember magába rogy le folyvást,
ha nem talál kiutat, a megoldást.
Ürességtől keserű a száj,
nincs ír, mi könnyítene sebein,
bánat gyötri, a nincs, a muszáj,
szociális hálód rétegein.
ha nem talál kiutat, a megoldást.
Ürességtől keserű a száj,
nincs ír, mi könnyítene sebein,
bánat gyötri, a nincs, a muszáj,
szociális hálód rétegein.
Mutasd
meg Urunk hatalmadat,
Teremtésed szent erejét,
ne legyen, ki alulmarad,
hisz oly sokat szenvedett e nép!
Teremtésed szent erejét,
ne legyen, ki alulmarad,
hisz oly sokat szenvedett e nép!
Ráférne
végre béke, szeretet,
hisz úgy érzi, semmi sem lehet!
S te vagy az, ki mindezt megteheted,
emeld fel néped, a szegény kis nemzetet!
hisz úgy érzi, semmi sem lehet!
S te vagy az, ki mindezt megteheted,
emeld fel néped, a szegény kis nemzetet!
Igédből,
végre valóság legyen!
Hallgass meg emberisten Jézusunk!
Ne mételyezzen minket gyötrelem,
hisz tenélküled végképp elbukunk.
Hallgass meg emberisten Jézusunk!
Ne mételyezzen minket gyötrelem,
hisz tenélküled végképp elbukunk.
Győr,
2008. december 15.
************************
5.
NOVELLÁRÓL NOVELLÁRA
VÁRKONYI
KITTY: Nyomorultul
Számtalanszor
autóztam már a Pesti úton az utóbbi években és számtalanszor eszembe jutott az
egyetlen mozgássérült ismerősöm, Attila. Keresztúr felé haladva, nem sokkal
előbb, jobbra kell, csak behajtani- igazán még ki sem esik az útból, - ha
Rákoskeresztúr a végállomás. Mégis rendre elnapoltam a látogatást, már nem is
tudom hány éve.
Most
azonban mindennél erősebb ösztönzést éreztem, hogy nagy csöbörnyi életerőt
húzzak ki magamnak Attila mellől, és halaszthatatlanul látni akartam őt, ahogy
kinyújtott lábával ül a tolószékében és rám vigyorog. Szinte már a hangját is
hallottam, ahogy rám kiabál:
-
Laci! A mindenedet, de régen láttalak, gyere komám, szégyenkezzünk együtt!
S
persze láttam a fejét közben, ahogy apró izomrángásokkal mozdul előre
bólogatva, mintha nyomatékot akarna adni szavainak az a mozgás, amiről nem
tehet. Egy-egy ilyen izomrángás olyan alattomosan sújt le, hogy egészen
hátrarántja Attila fejét. Egyedül képtelen visszahúzni, bár a feje az egyetlen,
amit egyáltalán mozdítani bír. Karakteres vonásai engem folyton Bud Spencer,
Piedone figurájára emlékeztetnek, sötétbarna hosszú hajával, barna szemével és
körszakállával, bajuszával együtt. Persze csak a feje, hiszen teste aligha van
másfél méter, ami az évek során egyre rövidebbé válik és magassága egyenes
arányban csökken, ahogy az idő átrakja a hosszát a nyaka alatti púpjába.
A
jobb kanyart élesen vettem be, és azonnal eszembe jutott egy nagyon régi élmény
Attilával. Szinte minden nyáron segítettünk neki eljutni a Balatonra, ahol
piszok jól éreztük magunkat együtt, természetesen vele. Humora utolérhetetlen,
s talán ez is közrejátszik, hogy olyan sokan gyűltünk mindig köré. Mopi, Gábor,
Teki és én vittük akkor egy nyári tábor felé. A kanyar a busz belsejében ért
minket, olyan buszban, ahol mozgássérültek szállítására alkalmas szíjak és
hevederek is rendelkezésre álltak. Attilát betoltuk, és minden kerék
befékezésre került a tolókocsin, hogy ne tudjon elindulni a hirtelen fékezések
során. Ragaszkodott hozzá, hogy őt magát a kocsijához szíjazzuk. Ezt meg is
tettük, aztán elindultunk. Az első éles kanyarnál, először csak Attila hangját
hallottuk, ahogy teljesen nyugodt és természetes tónusban megszólal:
-
Szevasztok srácok! Én másik úton megyek.
Közben
a tolószéke robogott az ajtó felé. Az ellenkanyar visszalódította őt a
kiindulási pontig, mire egyáltalán felfogtuk mi is történik. Csak hahotázni
tudtunk, holott mindannyian éreztük, hogy neki ez pocsék élmény lehetett.
Persze kiszíjaztuk a tolókocsit is, direkt félreálltunk addig. Aztán szinte
ugyanúgy ismétlődött meg a dolog. Attila ült, kiszíjazva, rögzítve, befékezve
és velünk mulatott valamin, amikor egy fékezés során elpattantak a szíjak és
belódult nagy iramban az üléseink irányába. Hatalmas lendülettel csúszott. A
fékezés utáni induláskor meg vissza. Attila becsukott szemekkel ült a
tehetetlenségi erő közepén, mi meg görcsös nevetéssel jutalmaztuk a burleszket.
-
Ha kiröhögtétek magatokat, jó lenne, ha kikötnétek újra! – figyelmeztetett
minket, mire még nagyobb röhögésben törtünk ki.
Mopié
volt a busz, és ott, akkor, útközben vettünk láncokat és vaspántokat, hogy
beszereljük Attila miatt. Újra elindultunk, Attila láncokon tartva, mint
Prométheusz. Mondtuk is neki, hogy már csak a hegy kéne háttérnek és a tenger.
Meglehetős biztonságban érezhette már magát, bár kissé görcsösen viselkedett.
Az állatkert mellett jártunk, mikor Tekinek kiabált előre, aki vezette a buszt.
-
Teki! Nézd már meg, a sasok bent vannak a madárházban? Mopi! Azonnal csukd be
az ablakot!
Egyszerűen
nem lehetett vidámság nélkül kibírni Attila mellett. Életének komoly oldalát
nála is a nők töltötték ki, főleg azok a hölgyek, akikkel ilyenkor nyáron
együtt nyaraltunk és ő folyamatosan barátságokat épített velük. Velük és a
gyerekekkel tökéletesen megértette magát. Egy nyár úgy telt el, hogy Attilát
végig kisajátította magának egy Anna nevű nő, akit aztán elektromos kocsijával
hónapokig látogatott az otthonában. Néha én is segítettem összehozni neki az
utat. Ugrattuk persze őt is és az élettársi kapcsolatban élő Annát is, aki igen
gorombán utasította el a feltételezést. – Csak nem képzelitek, hogy egy
nyomorékkal viszonyt tartanék fent?! Kihánynám a belem. Baráti a kapcsolatunk,
semmi több.
Kizárt,
hogy ne mondták volna vissza Attilának ezeket a szavakat. Aztán valahogy csak kihűlt
ez a „barátság” vagy mit- tudom én mi lett vele.
A
portán azért megkérdeztem most a szobaszámot és az emeletet, hol is találom meg
a barátomat.
Rossz
hír, hogy a harmadik emeletet említette a portás, mert ha nem tévedek, az már
az elfekvő ebben az otthonban. Talán megint lázas beteg – vigasztaltam magam –
és rohantam a lépcsőkön fel a harmadikra. A folyosón a tömény vizelet és emberi
ürülékszag szinte mellbevágott. Úristen! Hogy lehet itt élni?!
Az
ajtón még ellenőriztem a számot, és beléptem. Négyágyas kórterem szerű szobában
álltam, és egyik ágyon sem láttam Attilát. Megfordultam, amikor a hangja
utolért. Gyenge és erőtlen hang szólt.
-
Laci! Laci, te vagy?
A
hang felől hófehér hajú és szakállú férfi nézett rám Attila szemeivel.
Odasiettem az ágya mellé. Ülő helyzetben feküdt, ölében magasításként kis
rácsozat, ami majdnem a szájáig emelte a számítógép billentyűzetét. A lába
mellett lapos monitor, a falból kiálló „pipa”-tartó, két magasság szerint, egy
a fekvő,- és egy az ülő- szintjében. Rögtön mellette egy nagy nyomógombos piros
telefon.
-
Szia, Attila! – szedtem össze magam.
-
Most valahogy nem vagyok valami jó társaság, Laci. De örülök, hogy még
láthatlak. Talán én megint másik úton megyek. Tudod, ez a gyengém. –
elmosolyodott.
-
Kicsit itt maradnék veled, ha nem zavarok. – húztam a széket magam alá – Még
itt is dolgozol?
Fejemmel
a számítógép felé intettem. Nem volt kedvem még mosolyogni sem a nyilvánvaló
célzáson.
-
Dehogy. Már nem lenne értelme. Írtam valamit. Ha te jöttél, akkor neked. Tedd
el.
Szemét
becsukta, és nem mozdult. Én ültem, szemügyre vettem az éjjeli szekrényen álló
gyógyszeres dobozt, egy szemüveget, a pohárban álló szívócsövet. A falak vakító
fehéren világítottak, ahogy az alkony napsugarai bevetődtek az ablakon. A
monitoron semmi nem volt látható ettől a fénytől. Felálltam, és kicsit magam
felé fordítottam a képernyőt. Attila meg sem mozdult, úgy beszélt.
-
Fektess le, Laci, kérlek. Ne hívd be a nővért. Vedd ki a széket és párnákat a
hátam mögül, és kész. Kérlek, ha elalszom, se hívd be a nővért.
Ki
sem nyitotta a szemét. Lefektettem, pár percig néztem a sovány és hófehér-
keretes arcát, ahogy szedi a levegőt. Ültem ott, és lassan olvasni kezdtem
sorait a monitoron. Így kezdődött:
„Memorandum”
Elkezdtem,
és bár nem gondoltam, hogy mind elolvasom, mégis ez lett. Azt hiszem a vége
felé jártam, amikor felfigyeltem a csendre, Attila csendjére. Nem hívtam be a
nővért. Elmentettem a szöveget, és átküldtem az egészet magamhoz. Felálltam és
csendesen lesétáltam a parkolóba.
Otthon
újra elővettem, és előveszem mind, ahányszor, ha Attila eszembe jut.
Íme:
Tíz
éves épp elmúltam, amikor úgy döntött a mindenható, hogy már túl sokat
mozogtam. Anyám szemében a kétségbeesés fátylán át láttam magam.
-
Attilám! Hogy lehet folyton elesni? Miért nem nézel a lábad elé?
Mire
érettségire éretten készültem a vizsgákra, már tolókocsiban ültem. A kezem, még
nem volt béna. Írtam, írtam a tételeket és fogalmam se volt róla, hogy azok a
lapok lesznek írástudásom utolsó kézlenyomatai.
![]() |
Várkonyi Kitty |
Anyám
elment, elvitte magával a felhőtlen gyermekkor emlékeit, s itt hagyott egy
tolókocsiban, s itt hagyta apámat egyedül. Azt a férfit, aki őt soha nem
vehette el. Harminc nyár mögém került, mire elmondta miért, s ekkor döbbentem
rá az okra, ami nyomorékká torzította az életemet.
Különböző
intézményekben álmodtam éjszakánként, hogy gyerek vagyok és focizom. Futok.
Szaladok a labda után, lihegve szedem a friss levegőt, és vidáman ordítok, ha a
hálóba sikerül rúgnom a bőrt.
Végül
is, egy kórházba kerültem, ahol addigi életkorom felét töltöttem el, és ahol
megismertem Katát. Fiatal voltam, kifelé derűs, mindenre és mindenkire nyitott.
Már a karom se mozdult, kis idő után már a kezem se. Jócskán utánanéztem a
kórnak, ami így kiválasztott magának engem és tudtam, hogy semmi pozitívumra
nem számíthatok. Féltem. Igen, belül nyüszítve rettegtem attól, ami rám vár. S
talán még ennél is jobban féltem attól az időtől, amikor ez bekövetkezik. A
mikortól tartottam a legjobban. Mégis kerestem Istent. Vagy talán épp ezért. Az
egyetlent, akit feltétlen ki akartam engesztelni minden bűnért. Azért is amit
elkövettek ellenem, s azért is, amit akaratlanul is éreztem, ahányszor
csalódottságom előkerült. Bölcsésznek jelentkeztem, theológia szakra. Apám
szorgosan hordott az egyetemre, aztán már később a barátok is jöttek, hogy
segítsenek. Mennyit ökörködtünk, mennyit nevettünk! Óriás tolókocsimmal a
főbejáraton képtelenség volt bejutni. Ezért a hátsó bejáratokon, hosszú
alagsori folyosókon és konyhán, na meg mindenféle kiszolgáló helyiségeken át
jutottam a tantermekbe. Legtöbbször tankör-társak, vagy barátok segítségével.
Édes egyetemi évek! Soha nem hittem volna, hogy ennyi barátom lesz majd
egyszer, mint amennyit akkor, s azóta, adott a sors.
Hungária
körút. Kórház. Csak Hunginak becéztük, ha szóba került. Tudom, furcsa, de
életem legszebb éveit töltöttem itt, mióta nem élhetek úgy, mint bárki más. Bár
ez is, mint minden, relatív. Hiszen a napjaimat behatárolta a kórház rendje, és
meghatározták a nővérek. Hajnalban úgy húztak fel az ágyban, mint valami teli
krumpliszsákot. Párnákkal támasztottak ki, nehogy ledőljek, fejemet
előrehúzták, hiszen magamtól, már azt sem tudtam megtenni. Megkaptam a kacsát,
még azt is ők állították be, hogy célirányos legyen. Ilyenkor végigsuhant
bennem a gondolat, hogy az életem legrohadtabb pillanatait a szükségleteim
jelentik. Az ágytál, még álmomban is egy szörnyként jön utánam, befúrva magát
az ülepem alá, és tartalmával, amit én produkáltam eredményként, belepi az
egész testemet. Tomporomba mélyedve nyomja szám felé az anyagot, förtelmes
bűzzel árasztva el körülöttem mindent, és én nem mozdulok, csak süllyedek egyre
lejjebb a mélybe…folyton kísértő pokoli álom.
Egy
korty vízért sem tudok nyúlni és minden, minden folyamat, amire szükségem van,
az csakis tőlük függ. A nővérektől. Ha órákig felejtenek az ágytálon, hát kínok
között, de tűröm. Félek a haragjuktól és szeretem őket. Igen, szeretem, mert
emberi kapcsolatra vágyom velük is. Ők valahogy nem néznek embernek. Valami
tárgyként kezelnek, ami a munkájukhoz tartozik. Egy feladat vagyok.
Még
Mariann, aki hirtelen árvaságában sokszor sírt az ágyam szélén, még ő is csak
akkor tartott embernek, ha nem volt dolga velem. Jellegtelen arca széppé vált,
ha nevetett, s ez furcsa volt, mert a nők többsége csak mosolyogva szép. A
nevetés eltorzítja a vonásokat, de Mariannál épp ez tette helyre őket. Rövid,
seszínű haját hátrafésülve csatolta szorosan a halántéka mögé. Komoly lány,
kevés humorral megáldva, viszont roppant becsületes. Kevéske pénzemet ő intézte
a betét és kivét szüksége szerint. Napi kapcsolatom vele, a kényszerű
borzalmakat leszámítva, egyre bensőségesebb lett, ahogy megismertem a szegényes
életét. Apjával élt árván, majd apja is ott hagyta őt. Sajnáltam, és azt
éreztem, hogy szerelmes vagyok belé. Milyen őrült az emberi elme, amikor a
legapróbb jeleket építi be magába, mint valami óriási hegyet. Aztán felmászik
könnyedén a saját hegyének ormára, és azt képzeli, hogy az egész világot
meghódította magának. A sajnálat nagyon veszélyes dolog…
Egyik
reggel Mariann új nővérrel jött be. A hat ágyas kórteremben az ablak alatti
sarokban volt az én ágyam. A falhoz fordítva tettek le éjszakára, ezért nem
láttam semmit az ajtó felé, de a fiúk elismerő csettintéseit hallottam. Négy
fiatal srác feküdt még éppen akkor bent, valami kivizsgálás okán.
-
Attila, lemaradtál a nap belépőjéről, apám! Két tündér közelít az ágyad felé,
vigyázz!
Mosolyra
szaladt a szám, hiszen Mariannt tündérnek szoktam nevezni a háta mögött.
Gondoltam, hogy a fiúk poénkodnak velem. Ez ment egész nap. De kétségtelenül
rengeteget segítettek, bármire volt igényem, azonnal ott volt valamelyik.
-
Ilyenkor reggel boszorkányra vágyom, Laci. – ütöttem el a viccet és indítottam
ezzel újabb poénáradatot.
Mariann
felhúzott végre ülőhelyzetbe, lábaimat elhelyezte az ágyon, és kipúposodó hátam
mögé párnákat pakolt. Szenvtelen arccal nyomta combjaim közé a kacsát, miközben
beszélt.
-
Ő Attila. Mindjárt lemossuk, aztán reggelit adunk neki. Attila, a kolleganő itt
Kata.
Zavartan
emeltem rá a szemem. Kata mellett Mariann még szürkébbnek és kisebbnek tűnt.
Igaz, Mariann formás alakja feledtette arcának jellegtelenségeit és apró
termetét.
Kata
vékony alkatú, szőke, hosszú hajú, hideg szépségnek tűnt. Mandulavágású kék
szemét körbezárta feketén sűrű szempillája, ami külön kiemelte szemét.
Mosolygott, ahogy néztem és fejével aprót biccentett. Az első mozdulata volt,
amit felém intézett. Azonnal elsöpörte ez az apró bólintás a róla képzelt
hidegérzetet. Minden mozdulatában ott rezgett a lénye, akaratától független
kisugárzásként érintve azt, aki kapcsolatba lépett vele.
Ha
szolgálatban volt, sokszor benézett rám.
-
Kell valami, Attila? Nem innál? – kérdezte, vagy épp leült a lábam mellé egy
kis beszélgetésre. Az etetések nem fúltak kapkodó sietségbe, megvárta, amíg
rágok, és türelmesen azt is, amíg nyelek. Nem feledte, ha ágytálon ülök, szinte
percre akkor jött, amikor végeztem. Ha éjszakás volt, szinte a fél éjszakát a
kórtermemben töltötte, hatalmas beszélgetések és nevetések között. Mégse tudtam
róla mást, csak annyit, amennyit mindenki más. Férjes, három gyerek édesanyja.
Ezt sokáig nem is hittem el. Kata alig múlt huszonnégy éves, dereka, mintha
fűzőben lenne, oly vékony volt s ő maga is, mint egy manöken.
Egyik
nap Kata nem jött be dolgozni. Aztán másnap és harmadnap se láttam.
Nyugtalankodva kérdeztem Sanyit, a beteghordozó barátomat, tudja-e, merre
lehet?
-
Én ne tudnám? Bent fekszik az Uzsokiban. Beteg.
Éreztem,
hogy elsápadok, a vér szinte kihűlt bennem.
–
Nincs is messze - reménykedtem, és Sanyi ráérzett.
-
Ebéd után átmenjünk? – vigyorgott rám – Intézem.
A
tolókocsiba való átrámolásom elég nagy cécóval jár. Már akkor is több emberes
feladat volt, mára pedig jócskán felszedtem még plusz kilókat. Sanyi és Gábor
emelt át az ágyamból a tolószékbe, marháskodva és egymást, no, meg engem
ugratva közben. Alig egy óra alatt elkészülve, de mégis, csak elindultunk
Sanyival. Vele többször megtettünk már kisebb-nagyobb kiruccanásokat, főleg
nyáron, és most tavasz volt. Kellemesen meleg, friss, virágzó fákkal tarkított
tavasz. A madarak tavaszt fecsegtek a lelkembe is, valami újat, rügyfakasztó
meleget, s közben hallgattam Sanyi régi vicceit.
Egy
cukrászda mellett elhaladva beküldtem Sanyit tortáért, Katának. Ölembe helyezte
a kis csomagot, és tolt tovább, mesélve a napi történeteket, amiket már
ezerszer elmesélt, és barátnőjét, akit már szinte tetőtől talpig ismertem, így,
ismeretlenül is.
A
kórterem ajtajában megállva, szememmel kerestem Katát. Három ágyas kórterem
végén feküdt, az ablak alatt. Sírt. Nem vett észre, csak amikor már elég közel
surrogott hozzá a kocsim kereke. Ahogy könnyes arcát felemelte, a váratlan öröm
és meglepetés okozta mosoly áradt szét a vonásain. Csodaszépnek találtam,
pilláin üllő nedves fénnyel, mosollyal az arcán.
-
Kata!- kiáltottam fel önkéntelenül, hangomban benne minden öleléssel, amit nem
adhattam át neki.
Ez
volt a pillanat, a megfogható, a biztos pont, ahonnan a barátságunk örök útra
indult. Ám ez az út gyakran elágazódott, majd párhuzamba rendeződve haladt
egymás mellett kis ideig, csak azért, hogy egymás lenyomatában élve, tovább
vigyük a saját terheink mellett a másikét is. Egy teljesen másik úton.
Kata
lelke csupa véraláfutás volt. Nem győztem később borogatni hűsítő szavakkal és
együttérzéssel.
Mikor
újra magam mellett találtam, már egy egészen más Katát láttam. Kihívó és csábos
Kata jött újra dolgozni. A betegekkel változatlan maradt, ám mindenki mást
ellenfélnek, vagy riválisnak tekintett. Férfi kollégái oda voltak érte, de
rájuk se hederített. Sminkje tökéletes volt, és főleg civilben, roppant
érdekesen öltözött. Azt hiszem a nők irigyelték.
-
Attila, csak csodálni tudlak téged. – mondta egyszer – Az erődet, a humorodat
és szinte ámulok azon, amilyen vagy. Én biztosan nem vagyok ilyen erős, mint
te.
Jól
estek szavai, bár én a férjét irigyeltem, és mindenki mást, aki megérinthette,
aki a közelébe kerülhetett. Nem mellesleg, féreg kis életemet egyáltalán nem
tartottam irigylésre méltónak, s ezt nem titkoltam Kata előtt. Ő volt az
egyetlen, aki tudott Mariann iránt érzett szerelmemről, s az egyetlen, akit
szüleim titkába is beavattam. Csak nézett akkor rám azzal a mély, átható
pillantásával, amitől, béna tagjaim bizseregni tudtak, és hozzám hajolva
átölelt. Szakállas arcomhoz nyomta az övét, karja a nyakamra fonódva tartotta a
lelkem pillanatokig. Nem tudom igazán mit éreztem, és azt sem tudom, mikor
ölelt át őelőtte bárki is. Ha nem béna vagyok, egészen biztos, hogy megfogtam
volna a kezét, és tartottam volna még, és még, hogy minél tovább tartson az a pillanat.
Ahogy
feloldódtam azokon a napokon, amiken Kata dolgozott, egyik napról a másikra úgy
éreztem, nem vagyok képes elviselni, hogy az összes mocskomat lássa. Pokoli
lelki kínokat éreztem, ha mosdatott, vagy épp az ágytállal kellett megvívnom a
napi harcomat, és küzdelmemet a ténnyel, hogy más terhére vagyok. Éreztem, hogy
Kata felnéz rám, és milyen gyarló is az ember! Szégyellni kezdtem a nyilvánvaló
tényt, hogy teljesen kiszolgáltatva, elbújni sem tudok egyik szennyemmel se
előle, minden emberi mocskom elé tárulkozik.
Egyetlen
lelki életet élő ember sem képes felindulás nélkül elfogadni a másiktól, akit
szeret, hogy végtermékeit mossa róla, miközben minden sejtjében megfelelni
igyekezne kívül-belül a szépre vágyásnak, a vonzalomnak, a szeretve lenni akarásnak.
Valósággal
visszatartottam testem funkcióit, ha Kata volt szolgálatban, de nem ment
sokáig. Szinte könyörögtem Istenhez, hogy segítsen, adjon erőt ahhoz, hogy
képes legyek elmondani neki. Azon a reggelen, amelyiken végre sikerült
összeszednem magam, dadogva, mint egy zavarban lévő gyerek, végre kinyögtem a
bántó dolgokat. Ült az ágyam szélén, és mint mindig, megfogta a kezem. Éreztem
az érintését, puha és meleg volt a tenyere. Annyira szerettem volna megfogni a
kezét és kicsit megszorítani, hogy bátorságot lopjak tőle magamnak! Annyira
szerettem volna, úgy erőlködtem, hogy három ujjam megmozdult. Észrevette.
-
A végén még utánam szaladsz, – mosolygott rám – vagy megsimogatod a hajam.
Ha
tudta volna mennyire eltalálta a gondolataimat! Aztán válaszolt.
-
Attila, a beosztás nem kívánság műsor. Nem én határozom meg, melyik oldalon
dolgozzak, hanem a főnővér. Ha a férfi- oldalra helyez, nem tudok mást tenni,
itt a helyem. Amit most te kérsz, az egyet jelent azzal, hogy elmegyek innen.
Ezt ugye tudod?
Nem,
nem gondoltam bele, mi van a kérésem másik oldalán. Most megdöbbenve fagyott
arcomra a mosoly.
A
rá következő héten, Kata már másik kórházban dolgozott.
Nagyobb
veszteség ért, mint a kínok emléke, amik miatt gyakorlatilag elűztem Katát. Nem
tudtam, nem hittem és nem gondoltam át milyenek lesznek a napok nélküle, az
egyetlen emberi lény nélkül, aki embernek nézett. Az egyetem kicsit más légköre
és a vizsgák segítettek leküzdeni Kata hiányát, de valahol mélyen, ez a hiány
mindig velem maradt.
A
tanulásba mentettem magam. Már két évet elvégeztem, mikor szerencsémre az
Egyetem elfogadta az ösztöndíj igényemet, így most ők fogadtak számomra tanárt,
és szerencsémre biztosítottak minden hanganyagot. Nem unatkoztam, az biztos, de
jobb szórakozást is el tudtam volna magamnak képzelni. Évekig tartó iszonyú
nehéz harc folytatódott az Egyetemre való eljutásért, harc a disszertációk
témájáért, a vizsganapok biztonságos megszervezéséért. Mindig akadt barát, aki
segített. Ez azért is nagy szó, mert engem összeszedni is elég nehéz akciót
jelent, tolószék nélkül megülni sem bírok egyetlen autóban sem. Úgyhogy
szállításomhoz speciális kocsi kell. Ráadásul nem árt, ha a kocsim ki is van
szíjazva, mert hiába rögzíti a kerékfék, bizony sokszor külön is „utaztam” az
utaztatások alatt. Elképesztő és rémes izgalom úgy ülni egy tolószékben, hogy
megkapaszkodni sincs módja az embernek.
Alig
fejeztem be az egyik szakot, átjelentkeztem a Közgázra. Elhitettem magammal,
hogy mint jogi referens, talán örökbérű állásom lehet. Igazából az Egyetem, már
korántsem volt olyan fontos, mint azt valamikor gondoltam. Szerettem csinálni,
épp ezért nehezen elviselhető kudarc lett volna, ha valami miatt abba kellett
volna hagynom, de ma már tudom, hogy a boldogságot, nem az egyetemi termekben
osztják.
Az
első levelet én írtam Katának. Hamar választ adott, és talán három hónapon át
minden héten levelem érkezett tőle. Számban a pipaszárral,- amit apám
csináltatott- jó hosszú, legalább harminc centis ceruzabot, végén olyasmi
gumival, mint ami a mankók végein is ülnek, hogy könyveimben lapozni tudjak, és
írógépemen a billentyűket nyomogathassam. Katának írt több oldalas levélírás
után, szinte sebesre írtam a számat. Fogaimmal irányítottam és szám izmaival
lendítettem a botomat. Ajakizmaim elzsibbadtak, és etetéskor napokig nem
éreztem a kanalat.
-
Úgy kell neked Attila!- gondoltam ilyenkor – Megérdemled! Mert végtelenül hiú
vagy.
A
megalázottság érzete, amivel önmagamat sújtottam, azonban már kissé mögém
került, így pici felszabadult energiáimat fordításokra használtam, és nyelvet
tanultam. Kevés bevételt jelentett, igazán nem sokat. Egy-egy sörös délutánt a
barátokkal, akik körbe vették ágyamat székekkel, és pár óra hosszat jól éreztük
magunkat. Krisztusi koromnál fogva, mindig én voltam a rangidős. A szót, ami
csupa röhögésből állt, a szót is mindig én vittem. Ezen kívül apró
figyelmességekre futotta a nővéreknek, és Katának, egy József Attila kötet. A
könyvet én magam vettem meg és küldtem el neki. Annyira örült, hogy amint
megkapta, másnap felkeresett.
Az
egyetemen háromszor kellett halasztanom. Betegségeim néha annyira levertek a
lábamról, hogy képtelen voltam bármivel is foglalkozni. A vesegyulladások
sorozattámadást indítottak ellenem.
Mire
befejeztem a jogi kart, Katával már két, cipős doboznyi levelet váltottunk.
Elhívtam, az ünnepélyes avatásra is, büszkén, boldogan, mert Kata volt az
egyetlen, aki hitt benne, hogy valóban befejezem. Be kell vallanom, hogy ebben
való hite, az enyémet is túlszárnyalta. Csak néztem magam előtt a Meghívót, és
nem akartam elhinni, hogy ez igaz.
„
Szeretettel meghívom a Budapesti Közgazdaságtudományi Egyetem aulájában
1994.nov.18.-án de. 10 órakor tartandó diplomakiosztó ünnepségére.”
Kata!
A gondolat is jól esik, hogy ezt a meghívót elküldhettem neki. Hányszor bíztatott,
amikor kishitű voltam és elkeseredett!? Hányszor öntött leveleiben lelket
belém! Látni akartam, hogy látja az örömöm. Ígérte, hogy eljön, de hiába
vártam.
Az
addigi évek nagy kalandja, a tanulás befejeződött. Kicsit szokatlan volt ez az
állapot, mert az elmúlt nyolc-tíz évben ez folyamatos feladatot jelentett,
amiben sok izgalmas és érdekes esemény történt. Végül is sikerült, és jól esne,
ha büszke is tudnék lenni picurkát magamra. De tudom, egyrészt nem ez a cél,
másrészt nem kizárólag az én nagyszerűségem eredménye mindez. Nagyon sokan
segítettek ebben, amiért kimondhatatlanul hálás vagyok nekik.
Aztán
jöttek a nyarak, a táborok, amiket alapítványok, vagy egyházi intézmények
segítettek elérni, és Katával folyamatosan terveztük, hogy egyszer majd az egyiken
találkozunk. Soha nem jött össze. Kata tervei csak vágyak maradtak, bár az is
lehet, hogy nem gondolta komolyan. Mióta csak ismertem, válni készült, és én
minden igyekezetemmel próbáltam megtartani őt az egyenes úton. A család
mellett, a gyerekek miatt. Egyenes út. Ez is csak a vallás szerint létezik.
Kata mélységes szomorúsága, a kilátástalansága, valahogy sokáig nem ért el a
tudatomig. A Hungiból viszont költöznöm kellett, ezért kétségbeesve kerestem
kapaszkodókat. Egyik napról a másikra megszüntették valahol, valakik, egyetlen
tollvonással azt a lehetőséget, hogy mozgássérültként kórházban töltsem az
életem tovább. Sajnáltam és riasztó volt számomra, hiszen tizenhat év alatt
azért mérhetetlen ragaszkodás fejlődik ki az emberben a helyhez, amit megszokott,
ismer és többé - kevésbé szeret. Kata sok helyet ismert, otthonokat is. Most
pedig épp választanom kellett két intézmény között, hogy melyikbe bútorozzak
majd be. Telefonon hívtam. Segített választani, ám nem ő döntött helyettem.
Hallgattam a tanácsaira, de innen visszatekintve, talán mindegy lett volna hová
megyek. A költözés alatt hallottam meg, ahogy Katáról beszéltek volt kollégái.
Már nem is bántam igazán, hogy elmegyek. Pakolták a cuccom, csomagoltak a
nővérek. Mintha ott se lettem volna, szokás szerint levegőnek néztek, és
álcázott sajnálkozással évődtek Kata életén. Pedig már évek óta máshol
dolgozott, de köztük még mindig téma volt. Akkor tudtam meg, hogy a férje
pszichopata és mániákusan féltékeny Katára.
A
szociális otthont sokáig nem voltam képes megszokni. Azt hiszem, még mindig ez
a helyzet. Megszokhatatlan monotónia és semmittevés színhelye, sok elhervadt
élettel, akik meghalni jöttek ide. Én viszont még nem terveztem, hogy elhagyjam
ezt a földi létet, nem terveztem, hogy elsorvadt aggyal bámuljak ki a fejemből,
és csupán az legyen a feladatom, hogy örüljek az ebédnek. Azt se terveztem,
hogy tizenkét órákat üljek az ágyamon, mert nincs egyetlen férfi sem, aki képes
lenne kiemelni engem a tolókocsimba. De mégis így lett. Annyi engedmény azért
született, hogy saját telefont kaptam, és ágyam végéhez vehettem egy
minivizort. A fordításokból befolyt pénzen számítógépem is lett, kész
rezidencia, ha úgy akarom. Már csak egy csinos titkárnő hiányzik, írtam
Katának.
Körülöttem
az emberek csak akkor változtak, ha végső útjukra találtak, nem úgy, mint a
kórházban, ahol javarészt fiatal srácokkal zártak össze. Ők változtak, hetente,
kéthetente jöttek újak, de a régiek közül is sok barátra akadtam. Itt azonban,
egy debil fiú, egy öreg, hajlott hátú öregember, és egy néma fickó volt a
hálótársam. Ki tudja, meddig kell őket elviselnem?! S ez persze fordítva is
igaz, mert nekik is el kell viselniük engem.
Talán a telefon volt az oka, vagy a sors hozta magával, de a levelezésünk
Katával ritkulni kezdett. Előfordult, hogy fél év is eltelt, mire észbe kaptam
én, vagy ő, és akkor újra meglendítettük az információs bázisunkat, erősen
ígérve és esküdözve, hogy azonnal válaszolunk egymásnak. Szinte minden levelem
mentegetőzéssel kezdődött, Katáé ritkán. Írta, elindította a válópert, és azt
is tudatta velem, hogy terhes. Leesett az állam erre a hírre, hiszen áldott
állapotban ritkán szoktak válni az emberek, főleg, ha a jövevény negyedikként
készülődik a földre. Megírta milyen sokat dolgozik, főleg éjjel, hogy nappalait
gyermekeivel tölthesse. Energiái kimerültek, fáradt és kétségbeesett. Férjéről
soha nem írt konkrét dolgokat, csupán annyit, hogy goromba, és ez alatt bármit
lehetett érteni. Azzal a mérhetetlen szeretetéhséggel, amivel engem vert a
sors, nehezen tudtam felfogni és értelmezni Kata levelét.
Hatodik
hónapban járt, amikor végre eljött. Váratlanul, mint mindig, ahányszor csak
eszébe jutottam, vagy ideje és körülményei engedték. Megállt az ajtóban, és
nézett, addig nem is mozdulva, amíg észre nem vettem.
-
Kata! – Tört ki belőlem ilyenkor a meglepetés öröme, és nyilván az én szemem is
pont úgy ragyoghatott, mint olyankor az övé. Ahányszor jött, mindig átölelt,
meleg szeretettel rajongott körül, majd repkedő fecsegések között simogatta a
kezem, mire végre higgadtan tudott beszélgetni.
Most
sem volt másként. A csokor virágot, amit nekem hozott, először az orrom alá
nyomta, majd a szoba közepén lévő asztalra helyezte. Megsimította a hajam, majd
a szakállamat, megölelt, megigazította a gallért a nyakamon, s csak eztán ült
le az ágyam szélére. Elképesztően szomorú volt a szeme, pedig mosolygott rám,
az arca kedves és fáradtan szép volt. Hasa gömbölyödő élettel-telten feszült
ruhája alatt, s a mozgása ettől kicsit más lett.
Már
éppen beszélgetni kezdtünk, amikor Imi, a debil fiú, körbelopakodott az asztal
körül, olyan pózban, amit csak mókás rajzfilmeken mutatnak be vicces
rajzfigurák. Nyurga teste derékban picit előredőlt, fejét is előretolva
emelgette vékony lábait, egészen magasra a térdét és közben motyogó hangon
mormogta:
-
Mijezattilamijezattilamijeeez? – aztán újra - Mijezattilamijezattilamijeeez?
-
Mijezattilamijezattilamijeeez?
-
Spenót. – vágtam rá hirtelen, de nem kellett volna, mert Imi reakciója meglepő
volt.
-
Megeszi Imi. – s már nyúlt is a csokorért.
-
Imi nem eszi meg! – kiáltottam rá – Imi elmegy onnan!
Kata
először csak kuncogott, majd nevetve kérdezte.
-
Mit akar a virágodtól?
-
Jaj, Kata! Tedd már vízbe! Mindjárt tényleg megeszi szerencsétlen.
S
valóban. Imi nagyra tátotta száját, már előre, és lassan nyúlt a csokorért, fél
lába egy méter magasan állva meg a levegőben, ahogy behajlított térdekkel állt,
kiélvezve a pillanatot. Kata már hahotázott.
-
Szólj már neki Attila! Szólj már, hogy nem spenót! Kérlek.
De
már én se tudtam beszélni, és senki nem lett volna képes, aki látja Imit. Kata
felpattant és nevetve egy üvegbe rakta a virágokat, megtöltötte vízzel az
üveget, majd visszatette az asztalra. A beszélgetésünk alatt, végig szemmel
kellett tartani Imit, mert újabb és újabb lopakodásokba fogott, hogy a
virágomat megszerezze magának. Aztán Kata megunta és az ágyam mellé helyezte,
ne irritálja szegény bolondot.
Ezt
a beszélgetésünket nehéz lenne feledni. Isten kegyes volt Imi előadását
tekintve, mert ha ő nincs, nem ússzuk meg könnyek nélkül. Ám elég volt csak
Imire pillantani, és azonnal nevetni kezdtünk Katával. Talán így csapódott le a
keserűség és minden aljasság, amit az emberek teremteni képesek maguk köré. Én,
a nyomorék, el se tudtam képzelni addig olyan érzéketlenséget, mint amiről Kata
akkor beszámolt. A régmúltból is visszamosolygott rám a régi Kata a szavaiból.
A kórházi szépséges időkről, amikor Sanyival rátörtünk ott a kórházban. A
harmadik terhesség megszakítása volt, és már az első után trombózist kapott. S
ezt követte még sok, Kata szerint két keze is kevés lenne megszámolni, hány
ilyen beavatkozás, amin keresztül ment, és ezt az apró életet is egy küret után
kapta pár héttel. Az orvos már el se vállalta, mert azt mondta kilukadhat Kata
méhe.
Na
de Kata! A huszadik században azért már lehet ám védekezni. Ja, meg aztán nővér
is vagy…
- Gondolod, lehet, Attila? Biztos vagy benne? Trombózis után nincs tabletta, azt felejtsd el nyugodtan. A gumira allergiás vagyok, a spirál szóba se jöhet!
- Gondolod, lehet, Attila? Biztos vagy benne? Trombózis után nincs tabletta, azt felejtsd el nyugodtan. A gumira allergiás vagyok, a spirál szóba se jöhet!
-
Ezt a férjed nem tudta? Kata! Meg hát, válni is akarsz…
Ez
volt a pillanat, amikor mindent megértettem. Mindent. Úgy sajnáltam Katát, hogy
szinte belesajdult a mellkasom.
Kata
félt, mert az élet számára is szentség volt és feszülten várta a büntetést, ami
szerinte bizonyosan be is fog következni.
-
Add ide a kezed. – kértem tőle most én, és üldögéltünk sokáig kéz a kézben,
néha Imire nézegetve, egészen addig, amíg Kata el nem ment.
Apám
hirtelen halt meg, infarktus vitte el. A hír, ahogy megkaptam, teljesen padlóra
tett. Tudtam, hogy soha nem volt, nem lehetett rám büszke, hogy nem nézhetett
rám azzal az örömmel, amit, egy apa érez, ha a fiára néz. Azt gondolom, minden
normálisan gondolkodó vagy érző férfinak ez kell, mert csakis erre vágyhat,
hogy a fiú gyermeke tovább vigye az általa megálmodott férfias erőt – tudást -
a világ bekebelezését. Ezzel szemben ez az ember csak egy torz ember
létrehozására volt képes, aki számára csak sajnálatot hozott és nem az annyira
vágyott büszkeséget. Sokszor viccelt azzal, hogy én tulajdonképpen nem is
vagyok az ő gyermeke. Azt hiszem felnőtté kellett válnom ahhoz, hogy ezt
valamiképpen átlássam, és együtt tudjak élni ezzel a teljesíthetetlen elvárással.
Szerettem volna mindent megtenni azért, hogy örömére legyek, de nem ment és nem
mindig az én hibámból tudtam kudarcot vallani. Furcsa, alig elmesélhető
kapcsolat volt ez. Mindketten tele hiányérzettel léptünk ki belőle. Számára a
gyermek hiányzott, számomra a támaszt adó és az életben irányzékot mutató apa.
Mindkét oldalon megmaradt egy légüres tér, amin már nem tudok változtatni. Azt
hiszem, ezért hiányzik annyira.
A
létezésem örök bűntudatra ítélte. A kapcsolatunkat beárnyékolta ez a sötét
felleg, soha nem volt bensőséges, épp olyan nyomorék volt, mint én. De
létezett, és ambivalenciájával együtt is, valami biztonságot, valami tartozom
valakihez érzést adott. Aztán itt maradtam, mint valami kitett, egy elveszett,
aki nem hiányzik senkinek, aki folyton másokra szorul, és létezése lényegében
érdektelen. Amikor megtudtam apám halálát, nyakamba zúdult az elmúlt negyven
évem minden olyan élménye, ami a maira formált. Furcsa megmagyarázhatatlan
érzés látni egy olyan filmet, amelynek főszereplője én vagyok, mégsem
változtathatom meg a történetet egyszerűen azért, mert már csak utólag tudom
megélni.
Minden
üres lett, és értelmetlen. A diplomáim,- csak kacat - papírnyomata annak a
küzdelemnek, amit értük tettem, viszont azok a képességek, amiket vele
magaménak tudhattam, semmivel se vittek előbbre.
A
halál hirtelen lopta el apámat, ezért rengeteg jogi probléma maradt utána,
aminek rendezése sok időt és energiát emésztett fel. Mindent egymagam intéztem.
Katának írt levelemben megemlítettem, hogy elvesztettem az egyetlent, akihez
családi kötelék fűzött.
Megírtam
azt a kapcsolatomat is, amely Mariann után a második szerelem lett. Nem egészen
egy oldalú. Ez a kapcsolat sok fejtörést okozott, mert sajnos semmi nem úgy
történt, ahogy szerintem kellett volna. A szeretet okozta felelősség érzés
miatt, szinte lehetetlennek tűnt kiszállni belőle. Azt is be kellett vallanom,
hogy semmit nem tudok tenni érte, legfeljebb betuszkolni valamely vallásos
csoportba. Kértem Katát imádkozzon velem érte, és a nyaramért, amit komoly szervezéssel
lehet csak megvalósítani. Ezután, izgatottan vártam a nyarat abban a nagyon
várt reményben, hogy alaposan kiszellőztetem az agyamat. Közben kiderült, hogy
az a család, akikkel mentem volna visszamondta, mert kislányuk hirtelen
leukémiás lett. Kiakadtam újra, nem csak a tény miatt, hanem azért is, mert
előző évben együtt nyaraltunk, és büszkeség nélkül mondhatom, hogy nagyon
megszerettük egymást, ami egy öt éves kislány esetében azt hiszem, nagydolog.
Barátaim
megdumáltak, hogy ha már mást nem tudunk találni, akkor legalább a
környezetváltoztatás miatt éljek egy másik szociális otthon lehetőségével.
Ahogy ilyenkor lenni szokott, nehéz kezdés után, nagyon jól éreztem magam.
Megismerkedtem Annával, ami különösen kellemessé tette azt az egy hetet. Anna
kimondottan mutatós, elvált, melegszívű asszony, aki sajnos nagyon megtetszett.
Amikor jöttem haza, meglátogattam a lakásán, megbeszéltük ugyanis, hogy mivel
szükségünk van a másik barátságára, tartani fogjuk a kapcsolatot. Ott, egy
pillanat tört része alatt döntöttem el, hogy ebbe a kapcsolatba nem vágok bele.
A gyors döntés nagyon sokat segített, megnyugtatott és azt hiszem kis
büszkeséggel is eltöltött az a tudat, hogy egy bukásra ítélt kalandról, nyugodt
szívvel le tudtam mondani.
Kata
gyorsan válaszolt, megemlítve levelében, hogy megszült. Hét hónapra jött a
kicsi, aki fiúcska és úgy néz ki nem egészséges. Levelében úgy elrejtette
mondanivalói között ezt a hírt, hogy szinte észre se vettem. Édesapám emlékére
gyertyát gyújtott, és nagyon meleg sorokkal dédelgette még a lelkem. Megírta
véleményét a kapcsolataimról is. Kemény kritikát fogalmazott meg arról, hogy
én, egyedül én vagyok az, aki mindig többet akarok nyújtani, mint amire képes
vagyok, és amit kapnék, azt nem fogadom el. Mert vagy nem hiszek benne, vagy
keveslem. Kifejtette, hogy sokkal többet érek, mint képzelem, és egészen mást
várnak el tőlem, mint én hiszem, mert valahol elszaladok a realitás és a vágyak
halmaza között úgy, hogy nem veszem észre, hol is vagyok. De Kata nem tudta,
hogy Annával mégiscsak létrejött egy kapcsolat, ami egészen az én gyengeségem
és szeretetéhségem kielégíthetetlen nagyságát tükrözi. Előző kapcsolatom
siralmas emlékét vonszolva magam után, létrehoztam egy másikat is, így már két
helyről is kénytelen voltam megtapasztalni a sikertelenség és kudarc elkeserítő
lelki hatásait.
Az
otthon élete is rányomta bélyegét a hangulatomra. Még egyetemi éveim alatt
jutottam hozzá az elektromos kocsihoz, amivel egyedül is képes voltam
közlekedni. Igaz, kísérő akkor is jól jött, hiszen egyetlen buckát sem tudtam
volna áthágni vele, mert kezem, lábam, fejem, mozdulatlanságba dermedve süppedt
a kocsiba. Csakis a számból folyton kilógó pipámmal voltam képes irányítani
minden gépet. Az otthon nem biztosított személyzetet, aki rendszeresen kiemelne
engem az ágyamból, áttenne a tolószékbe, és mód se létezett, hogy valahogy
segítsenek ezen. Barátok, ismerősök jó szándéka és szeretete vitt mindig előre.
Csakhogy azt kérni kell. Senki életét nem akartam korlátozni kérésemmel, így az
lett belőle, hogy naphosszat az ágyamban ülve figyeltem milyenek a nővérek, s a
körülöttem élő emberek. Szellemi tápláléknak nem nevezném azt a végső
konzekvenciát, amit levontam, és azt a lelki gyötrelmet, amit az embertelenség,
a nemtörődömség idézett elő, nem kívántam senkinek. Gyakran lángolt az arcom,
amikor a hajlott hátú, öreg, haldokló szobatársam szükségleteit intézték azok a
nők, akik álcaként nővérnek öltöztek. Még a protézisét is megetették vele,
kanállal nyomva le a torkán. Hamar magához hívta eztán már az Isten, és
végignézhettem, a kegyelet legkisebb jele nélkül való bánásmódot vele. Aztán a
szoba festése okán, felvittek az elfekvő részbe engem, aki ugye mozdulatlan, és
amúgy is sok gond van vele. Ott se a telefonom, se a számítógépem és semmi személyes
holmim nem lehetett velem, és majdnem fél év eltelt, mire végre
visszahelyeztek. Természetesen a fizetnivalóim a telefon és számítógép után
akkor is fennálltak, ha nem használtam őket.
Kemény
és gonosz tapasztalatokat szereztem, az irgalmatlanság és szeretetlenség
megviselt. Azt gondolom, hogy még pár nap, és már az én roncs testem fölött is
örvendezhetett volna a személyzet, dobálva testem és dolgaim kedvükre, röhögve
a hullám felett.
Kata
hiába is hívott telefonon, nem ért el. Én pedig tárcsázni segítség nélkül
képtelen voltam. Majdnem két év esett ki az életemből, szinte vegetálva az
embertelen körülmények miatt. Másik szobába helyeztek, szerencsére olyan ágyra,
ahonnan épp az ajtóra nyílt a tekintetem. Legalább a folyosóra is kiláthattam a
nyitott ajtón át, ha úgy hozta kedvem. Mély letargiában ülve mélyedtem, valami
fordításba. Combomon a nagy rajztábla, rajta a számítógép billentyűzete,
körülöttem könyvek és számban a pipa. Ahogy felnéztem egy pillanatra, az
ajtóban ott állt Kata, kezében egy üveg pezsgővel támaszkodva az ajtófélfának,
és mosolygott. Nem tudom mióta nézett.
-
Kata! – kiáltottam fel azonnal, csupa ragyogó örömmel, amit nem is tudtam volna
leplezni. Kata nevetett.
-
Sikerült Attila! Elváltam. Szabad vagyok. – szaladt az ágyamhoz, és én csak
csodáltam milyen gyönyörű. Megölelt mindkét karjával, megcsókolta szakállas
arcom és fecsegett.
-
Mi ez a sok munka? Miért ücsörögsz te itt? Képzeld, alig találtalak meg,
körbejártam az egész házat, minden emeletet. Minden szobába téged kerestelek.
Hajrá, ugrás! Ünnepelni fogunk. Még nem ebédeltél? Együtt eszünk ma. Te,
Rumcájsz. Ünnepelünk.
Egészen
feldobta a hangulatomat, mandulavágású szeme csak nevetett, hosszú szőke haja
úszott a levegőben, ahogy tüsténkedett és el kellett töprengenem azon, miért
nem engedtem előbb ehhez az örömhöz jutni? Úristen, egy évtizede akart válni!
Láttam milyen hatalmas az öröme.
Aztán
lecsillapodott kissé, annyira nem, hogy a mosoly elhagyja az arcát. Az
erkélyajtót is kinyitotta, hogy a madarak éneke betörhessen a kopár szobába,
hogy a Nap beragyogjon a réseken és fénylő sugarában szálló pihéken pihenjen
meg néha a tekintetem. Alakja újra a régi lett. Ha nem tudom hányszor szült, én
egyet se hittem volna el. Hozták az ebédet, és valóban tőle kaptam, a kezéből,
mint régen. Istenem, milyen régen! Több, mint tíz esztendeje.
Panaszaimmal
elhalmoztam hirtelen, ahogy végre ágyamra ülve fogta a kezem. Mindent
elmeséltem neki, ami az utóbbi időben történt velem, körülöttem, és olyan jól
esett közben, hogy van kinek elmondani. Tudtam, hogy mosolya mögött feszült
figyelem van, és éreztem, ahogy minden szavam komolyan veszi. Reakciója viszont
meglepett, és nevető, vidám arca egy pillanatra sem tévesztett meg.
-
Jól van Attilám, megoldjuk a helyzetet. Immáron szabadon, megkérem a kezed.
Elveszlek férjemül, hazaviszlek, és soha többé nem lesz ilyesmiben részed.
Lesz, egyéb gondod ne félj, minden tagodról lóg majd egy-egy gyerek.
Nevettünk,
és azonnal elértettem a viccet.
-
De Kata! Éppen csak most lettél szabad. Nem kötelezheted el magad újra, és
ilyen gyorsan.
-
Dehogynem.
-
És a nászéjszaka? Azzal mi lesz?
-
Milyen nászéjszaka? Ebben a korban, Attila? Násztánc lesz, azt szépen eljárom
neked.
-
Na, azt már nem. – mosolyogtam én is – abból nem engedek!
-
Akkor pedig maradnod kell, amíg meg nem gondolod magad, mert több gyerek nekem
nem kell!
Évődtünk,
nevettünk, és én teljesen megfeledkeztem minden gondról, ami átmarkolta az
egész életem. A válásáról is kérdeztem, az igazi okról, amit nekem soha nem mondott
el.
-
Hogy miért? Tudod, öt évig azért kaptam mindig, amit nem követtem el. Aztán úgy
fogadtam egy este, hogy ha még egyszer megüt, ahányszor csak hozzámér a
gyanúval, hogy félreléptem, én azért most már elégtételt veszek. Legalább
legyen oka. Tudjak az arcába nevetni.
-
És tudtál, Kata?
-
Igen. Egy évig. Aztán rájöttem, hogy saját magamat alázom a mélybe. Akkor te
azt mondtad próbáljam meg szeretni. De nem lehetett. És nem lehetett már a
bosszú örömével se menni semmire.
-
Úristen, Kata! És hányszor ütött meg? Havonta?
-
Nem. Minden nap.
És
nevetett, csak nevetett és azt mondta, már vége. A pezsgőből nagyon keveset
ittam vele. Tartotta számhoz a poharat, mondta, hogy „csin-csin” és itatott. De
nehezen nyeltem, mert folyton eszembe jutott, hogy a pezsgős dugót úgy lőtte be
a neontartóba, hogy az ki sem esett. És közben arra gondoltam, hogy nem akarok
már innen másik szobába költözni.
Mint
valami kagyló, ami zárt héjában tartja az idő mocskát, a gyöngyöt, úgy feszült
körém az otthon fala, s úgy éreztem Kata látogatása után magam gyöngynek.
Igaznak. S felmerült bennem a létezés értelme is, amit gyakran kerestem a
Bibliában. Jézus élete, és minden gonoszságot megváltó halála nekem utat
mutatott, és vigaszt küldött. Amíg végig haldoklom az életemet, percre se
szabadna felednem, hogy Istennek velem is valami célja lehet. És be kellett
látnom, hogy valószínűleg soha, én soha nem tudom meg ezt.
Elkezdődött
megint egy olyan korszak, amiben Kata nem volt jelen, s csak a névnapján, s az
enyémen kerestük egymást telefonon néhány percre. Aztán Kata egy lapot küldött,
rajta egy bibliai idézettel, és elszégyelltem magam, mert rájöttem, milyen
régen nem forgattam a szent lapokat, csodálkozva azon, hogy minden irányzékot
elveszítettem. Az emberi bajok törvényszerűsége, hogy ebben a helyzetben is
egyedül maradtam. Kértem Katát, küldjön még idézetet máskor is, na, nem azért,
hogy szégyenkezzek, de, hogy a megtalált irányzékomat meg is tudjam tartani.
Aztán megírtam Katának Annát is, úgy ahogyan megélem, úgy ahogyan csak egy
igazi barátnak lehet. Kata rég óta ismer, tudta jól, hányan tapostak rám a
túlzott, beteges szeretetéhségemért. Biztos voltam benne, hogy megérti mi lapul
a sorok mögött.
Az
évekkel azelőtt kezdődött, és felbomlott, számomra nagyon fontos kapcsolat után
fogadalmakat tettem, hogy soha senkit nem fogok a közelembe engedni. Azt
gondolom, mondanom sem szükséges, hogy ez nem tartott sokáig. Az, az időszak,
amikor nem voltam senki által érzelmileg megkötözve volt az életem
legnyugodtabb korszaka. Annával észrevétlen alakult ki egy barátság, amit ha
tisztességes akarok lenni, be kell ismernem, hogy én nem tudtam megfelelő
mederben tartani. Valahol elvesztettem azt a szabadságomat, amit rettenetes
napok, hetek, hónapok, évek után megszereztem. Talán nem is kizárólagosan ez
számít, hiszen az első adandó alkalommal elfeledkeztem róla. Nem tudom
behatárolni a kapcsolatot. Itt kezdődik a kuszaság. Nem szerelmi viszony ez,
hiszen van élettársa, akivel nem tudom felvenni a versenyt. Ami csupán az esély
felismeréséből ered, hiszen én… vagyok, ő pedig mindenre alkalmas, ami az
élethez szükséges. A baráti gesztusként felfogható testi közelség sem jelent
minden esetben szerelmet, akkor sem, ha valahol belül szeretném. Már
barátságnak sem nevezhetem, nem csak a testiség miatt, hanem az érzelmi állapot
miatt. Amikor elkezdődött ez az egész, akkor a környezetünk kényszere okán
elkezdtünk hazugságokból egy hatalmas várat építeni. Ebben a hazugság
rengetegben ma már képtelen vagyok elhinni, hogy csak mi hazudunk, Anna és én,
de nekem ő nem.
Azt
gondolom, ekkora naivitást nem engedhetek meg magamnak. Ebben a hangulatomban
baromi nehéz megélni azt, hogy tartozom valakihez. Rettegve, és tele félelemmel
gondolok arra, hogy megint végig kell csinálnom egy szakítás miatt
kibírhatatlanul nehéz életszakaszt. Tudom, hogy van valaki, akit férfiként
szeret, ezt a valakit személyesen is ismerem. Amikor baráti segítséggel
elmegyek a lakására ő valamilyen munka miatt nincs otthon, amiben az, az
érdekes, hogy nem rég kiderült, miattam nem jön haza. A féltékenység, ami
őszinte és nehezen elviselhető terheket jelent, éppen ezért nem más, mint
puszta realitás. Tisztában vagyok azzal, hogy minden nap amit együtt töltünk
egy olyan teher a tudatomon, szívemen, ami mint kő a vízbe ugrót, lehúz a
mélybe végérvényesen. Elmondhatatlanul nehezen mondok le egy pillanatnyi
szeretetről, akkor is, ha tudom, hogy végzetesen ostobaságba rohanok, amiben
már nem leszek képes önmagamat koordinálni. Ezért is vissza kell térnem
Istenhez, mert csak így van valamennyi esélyem arra, hogy lépni tudjak.
Aztán
persze ez a gondom is megoldódott.
Újra
jöttek a vesegörcsök, a láz, amitől szám sebesre égett. Írni sem tudva
vegetáltam hónapokig. Anna elmaradt, én menni nem tudtam és testi kínjaim
elnyomták az egyéb kínokat. Kata nem írt. Semmit nem tudtam róla, és nagyon
elhatároztam, hogy amint kissé felépülök, beolvasok neki. Tűrtem a hideg
borogatásokat, tűrtem a fájdalmat, mozdulatlan, gyöngyöző verejtéket a
homlokomon végigfolyatva, hiszen még a kínok sem eresztettek izmaimhoz annyi
impulzust, hogy néha a karomat odébb tegyem. Csak az ajtót láttam ágyamból. Ha
nyitva volt, akkor a folyosót. Tulajdonképpen akkor néztem ki az ablakon,
amikor a borbély tükröt tartott elém, jó lesz-e úgy a szakállam, ahogy vágta.
Akkor a tükörből kinéztem az ablakon a hátam mögé, és agyam felfogta, hogy nyár
van, vagy éppen tél.
A
tükörben néztem magam akkor is, amikor végre felülhettem és ölembe kaptam
rajztáblám, amin a gépeim és mellette a könyveim heverhettek. A tükör, amit
Józsi, néma lakótársam tartott elém, hogy megnézzem szakállas arcom, egy őszülő
fejet mutatott. Ez nem az enyém - gondoltam hirtelen, hiszen legutóbb még alig
pár szál ezüst világított csak a halántékomon. Fekete hajamban már itt-ott
felbukkantak a világos szálak, és túl soknak találtam már a deres részeket.
Azonnal
nekiláttam, hogy Katának írjak. Levelemben távolságtartó voltam és sértően
hideg. Eleve úgy kezdtem soraimat, hogy „Nem tudom szeretlek-e még ekkora
hallgatás után, amibe sikerült beleőszülni.” Aztán beszámoltam az elmúlt
időszak betegség-rohamairól, amiből éppen lábadozom. Elmondtam neki mennyire
kiszolgáltatottnak éreztem magam az elemeknek, az embereknek és mennyire nem
értem hogyan tud egy béna testben a fájdalom akkora élvezettel tombolni, és
hogyan lehetséges, hogy az, mármint a fájdalom nem bénul meg? Elmeséltem a
monoton napokat, a semmittevések gúláját, amit már toronyba építettem, és
jobban már semmi nem viselhet meg ennél lelkileg. Persze, tévedtem. Kata
válasza jobban megviselt. Expressz küldte a sorokat, amiket kierőszakoltam.
Meleg sorai mögött ott ült a szomorú és elkeseredett Kata, aki még így is
tudott derűt sugározni, bár mondanivalói mélyen megráztak. A nagy hír a
főiskola volt, amit estin kezdett el, de épp feladni készült, pedig jövőre
végezne. Védőnő akart lenni. Elsősorban Donát miatt, a legkisebb fiúcska miatt,
akit csak Dodónak becézett levelében végig. Dodó beteg, és éppen megkapta a
tolókocsit. (Ez volt levelének az a pontja, amit legalább tízszer elolvastam,
mire agyam felfogta. De nem is biztos, hogy egészen belekerült a tudatomba.)
Viszont
az emeletről levinni kocsit és gyereket egyszerre amúgy se tud, így nem sokra
megy vele. Kata arról számolt be, hogy ideje gyakorlatilag semmi, de ha akadna
is egyetlen perce, azt biztosan arra használná, hogy aludjon, annyira ki van
merülve. Nagyobb gyerekei kamaszok, így hárman már az idegeire mennek, ráadásul
volt férje csalogatja a legnagyobbat, aki talán majd el is megy. Fiú gyerekként
nyilván kellene számára is apa-kép, de Kata épp attól a képtől féltette
legjobban Márkót, amit az apja mutatni tud. Aztán elmondta még, hogy súlyos
gondjai vannak anyagi téren is, és ebben a helyzetben, amikor meg kell,
gondolja, hogy nekem egy levél, vagy a gyerekeknek két zsömle, be tudja e tenni
Dodót abba a fizetős iskolába, ahol esetleg fejleszthető lenne. A gyerekek apja
nem dolgozik, és tartásdíjat sem fizet, az állam nem előlegez, mert csak akkor
teszi, ha az apa valahol be van jelentve. Mindenki csak sajnálkozik, milyen
nehéz élete lehet…
A
döbbenet és a fájdalom, amit Kata miatt éreztem, szinte letaglózott. Értelmem
kevésnek bizonyult, hogy felfogjam, miért nem segítenek a körülötte élők,
hogyan lehetnek érzéketlenek, és ennyire önzők az emberek. A kinti világ, - jól
mondta Kata - teljesen idegen nekem. Ha járni tudnék, azonnal indultam volna,
bármit megtettem volna, hogy neki egy picit, egy kicsikét könnyebb legyen. Nem
is voltam képes tovább olvasni a levelet. S akkor, jött egy gondolat, ami nem
eresztett és már csak az elhatározás kellett, hogy döntsek. Hamar megtettem.
Azonnal írtam Katának, már soraim elején közölve, hogy Dodó tandíját ezennel én
átvállalom, nyugodtan írassa be oda, arra a helyre, amit számára kinézett.
Egészen addig tervezem ezt állni, amíg neki szüksége lesz rá. És megírtam azt
is, milyen büszke vagyok őrá, a barátságára és erre a barátságra kértem,
fogadja el tőlem, amit képes vagyok számára felkínálni. Persze túloztam azzal,
hogy most épp tele vagyok munkával, ami fordításokat jelent, de nem akartam,
hogy rám való hivatkozásában ez legyen a kifogása javaslatom ellen. A tízezer
forintot azonnal feladattam az egyik nővérrel. Megkértem, hogy fordítsa meg a
levelet előtte, mert pipámmal nem bírtam vele, és Kata négy oldalt írt.
Megtette, és akkor a levél alján azt olvastam: „ Én, akkor is tudom, hogy
szeretsz, ha te nem. Mert én nagyon szeretlek téged.”
Magamról
tudom, hogy az önzetlen segítséget elfogadni a legnehezebb. Kata egyenes ember,
és a körülményeimet ismerve nem tartottam lehetetlennek, hogy elutasít. Féltem
ettől a lehetőségtől, mert minden porcikámmal azt akartam, hogy ne torpanjon
meg az élete, a kisfia élete. A pénz, ami apró segítség lehet csak, a napi
terheket nem oldja fel, szeretethez, támaszhoz nem juttat, viszont
lehetőségeket nyithat a megmaradás felé. Nagyon akartam, hogy Kata felismerje
ezt. Egy képeslap érkezett, rajta egyetlen mondat: „Attila, nagyon nagyra
tartalak! Köszönöm.” Persze, telefonon is beszéltünk…
Dodóról
képet küldött nekem. Szép masszív gyerek, világosszőke fejjel, kék szemekkel,
halvány kis mosolykával a szája sarkain. Telefonon is mesélt róla, ahogy
cipelte a kezelésekre naponta, a húsz kilós gyereket, mert a Metró lépcsőin
tolókocsival nem tud se le, se felhaladni. A buszon, még rá is szóltak, miért
nem teszi le azt a nagy gyereket, de helyet nem adtak neki. Erre teljesen
elképedtem. Kata azt mondta, mégse írhatom a hátamra, hogy a gyerek nem tud
menni.
Arról
is sokat beszélgettünk, mennyire kilátástalan egyedül mindent mindig
elintéznie. Elképzeltem Katát, ahogy ölében fel-feldobálva a terhet, cipel egy
hét éves gyereket, és nem voltam benne biztos, hogy jól érzékelem. Én soha
életemben nem cipeltem.
Számomra
adott volt az ellátás összes formája, amire mások nem szorulnak, és ez pontosan
ugyanolyan dolog. Aki erre nem szorul, épp úgy nem láthatja át teljes egészében
ezt a helyzetet, mint ahogy én sem, a cipelést. De elképzelni azért lehet. Nem
tudtam mivel vigasztalni Katát. Sokszor tapasztalom saját magamon, hogy milyen
hamar megijedek, ha valami nem akképpen zajlik, ahogy azt én szeretném, vagy
elképzelem. Mondanom sem kell, hogy ilyenkor kerültem eddig mindig a
legnehezebb helyzetbe. Utólag természetesen mindig kiderült, hogy nem kellett
volna annyira begazolni. Ezt Katának is megírtam. Mindez, hülye okoskodás,
amitől illett volna megkímélnem, mégis el akartam vele hitetni, hogy nem
szellemi bravúr miatt írtam le, hanem mert nagyon szeretném, ha mindig vidám
lenne. Azt szerettem volna főleg elmondani, hogy Isten szereti őt és gyerekeit,
ne higgye, hogy Ő akar neki gondokat, szomorúságot adni, csak mert ebben élvezi
ki erejét. Tudom, hiszem, hogy annak örül Ő is, és gondolom Kata családja is,
ha Kata jókedvűen és kacarászva viszi az élet dolgait. Na, igen, ez az, ami
nagyon nehéz.
Persze
nekem is vannak az életemben olyan tisztázásra szorult ügyek, amik sürgősen
rendezésre szorulnak. Újra munkáért kell kuncsorognom, most már nem
kifejezetten a saját „luxusom” miatt. Ha megint, legalább kicsit boldog akarok
lenni, keménynek és bátornak kell érezni magam, és ezt őrülten nehéz elérnem.
Amikor az ember bajban van, minden olyan sérelem előjön, ami már egyszer
elszívta létező energiáját. Mindig volt persze egy kéz, amit meg lehetett
fogni, de mert most ilyen nincs, meg kell kísérelnem egyedül talpra állni.
Tudom, hogy sikerülni fog, de tisztában vagyok azzal is, hogy sok dolog minden
percemben megelőzte Istent. Tudom, hogy Jézus mindig mellettem van és hiszem,
hogy nem enged teljesen elvesznem, de mégis pocsékul érzem magam. Az élet
kemény fintora, hogy éppen akkor maradok egyedül, amikor igazából szükségem volna
arra, hogy legalább egy biztos kapaszkodó legyen mellettem. Fizikai
állapotromlás, önbizalom hiány, nyugodtan elmondhatom, az önbecslés teljes
hiánya is közreműködik ebben a helyzetemben. Ám mégse akartam elfogadni a
tényt, hogy egy amorf és nyomorék hústömegbe van zárva az énem, nem akartam úgy
érezni magam, mint ahogy éreztetik velem, naponta akik látnak, hogy egy
tehetetlen, totál béna nyomorék vagyok. Úgy éreztem Katáért felelősséggel
tartozom, és érte is van feladatom. Most tehát megint el kellett hitetnem,
természetesen csak a legjobban fizető cégek vezetőivel, hogy arra a kulimunkára
- amit egyébként egy nyolc általánost végzett polgár is könnyedén el tud
végezni,- kizárólag én vagyok alkalmas. Igyekeztem vidáman felfogni ezt a
problémámat vagy legalábbis azt a látszatot kelteni, hogy piszok lelkes és
bizakodó vagyok, miközben remegett a gyomrom, és kimondhatatlanul untam ezt az
önmenedzselési cirkuszt. Egy holland cég tárgyalására kellett mennem, hogy az
árajánlatát megismerjem. Ez így igen csak nagyképűen hangzik, pedig csak arról
volt szó, hogy egy adott ajánlatot elfogadok, vagy sem. Ilyenkor kizárólag a
számok döntik el, érdemes-e a megbízóval tárgyalni. Mivel nem a munka, hanem a
jövedelem a lényeg, határozottnak és céltudatosnak akartam mutatkozni. A képlet
az, hogy a rokkantakat foglalkoztató cégek, pofátlanul keveset fizetnek, aminek
szerteágazó okai vannak, időpazarlás lenne erről bármit is írni. Úgy tűnt
azonban, hogy hosszú távra biztosítva lett a vagyoni helyzetem, az viszont
biztos, hogy milliomos nem leszek soha.
Katának
minden hónapban feladtam a Dodó számára ígért összeget. Soha többet szóba nem
került köztünk, egészen addig, amíg Kata nem kérte, hogy elég. Már a főiskolát
is befejezte mikor erre sor került, és addig rengeteget beszélgettünk
mindkettőnk életéről. Katáról, aki eleinte görcsös erővel próbált találni
valakit, akivel megoszthatná az életét. Elképesztő sztorikkal szórakoztatott,
amiből,
mindig
kiderült, hogy korát meghazudtolóan szép és fiatal még mindig. Rendre, csak
fiatalabb férfiak próbálták megkörnyékezni, volt, aki el se hitte, hogy
egyáltalán gyereke van. Mit mondjak? Én se igazán. De számomra Kata úgy volt
egy egész. A fiaival. S aztán voltak, akik elmenekültek, bár barátnőként
szerették volna foglalkoztatni Katát. Ez megint olyan téma volt, amihez jobbnak
találtam nem fűzni semmit. Hiszen Kata lelke nélkül a test, mit sem érhet.
Aztán Kata lemondott arról, hogy társat találjon, beletörődve a gondok és
hétköznapok monotóniájába. Viszont többször felajánlotta, hogy segít, ha
szakorvosra lenne szükségem. Természetesen a betegségek újra és újra elővettek,
mint egy agyonhasznált ponyvaregényt, hogy elölről kezdjenek minden sort, amit
már átlapoztak és ismerősként üdvözöltek újra. Ismertem már és szinte napra
tudtam, mikor végeznek velem. Az otthon orvosát különösebben nem izgatta egyik
baj sem. „ Majd elmúlik Attilám”- mondogatta, és én csak arra tudtam gondolni,
hogy persze, majd együtt velem. A tizenhat év barátság viszont felbátorított,
hogy megkérjem Katát, segítsen, keressen számomra valami jó vesegyógyászt, vagy
sebészt, aki eldönti, van- e értelme műtétnek a vesémmel kapcsolatban. Kata
örült, szerinte már régen, évekkel azelőtt kellett volna, amikor először
felajánlotta, hogy orvost keres nekem, én pedig elleneztem.
A
megadott napra szerveztem az utat, és barátaimat, akik készséggel segítettek
eljutnom a város egyik híres kórházába, ahol Kata orvost kerített nekem. Az
aulában hagytam barátaimat, akik két óra múltán ígérték magukat értem, és alig
néztem szét, mikor egy orvos lépett mellém.
-
Attila? Csiszár doktor vagyok. Felkísérném, hogy ne kelljen keresgélnie.
Megkönnyebbülve
gondoltam Katára, mennyire figyelt a részletkérdésekre is. A vizsgálat,
aprólékos, előreláthatólag több napra is kiterjedőnek tűnt. Meg kell majd
szerveznem, de végre azt éreztem, hogy teszek is valamit a gyógyulásomért. Na,
azt nem gondoltam, hogy egyszer csak kiugrálok a tolószékemből, és Kata elé
szaladok, bár álmaimban gyakran előfordult ilyesmi. Ahogy a vizsgálóból
kigurultam, felkiáltottam a meglepetéstől.
-
Kata! Szia, kishaver!- és tűrtem mosolyogva, ahogy Kata átölel, és szakállas
képemre nyomja a csókjait. – Mi van? Eltévedtél? Vagy már dolgozol? Megint itt?
– kérdeztem, és a világért se említettem volna, hogy még sose láttam őt ennyire
soványnak.
Persze
csak az derült ki, hogy miattam jött, és egy órácska beszélgetésre lopott időt
magának és nekem. Nem számítottam rá, pedig gondolhattam volna, hogy eljön,
hiszen ismerem Katát. A végtelenségig kiszámíthatatlan.
Ekkor
kért meg arra is, hogy Dodó miatt ne küldjem tovább a forintokat. Két napja
elköltözött valakihez, a két kisebb fiával, a nagyobbak apjukkal akartak
maradni. Végre rátalált valaki, akinek nem csak a nő érdekes, hanem az ember
is, és ő vele szeretne élni.
A
hír annyira új volt, hogy zavaromban szinte szólni se tudtam mit. Első érzés
mégis az öröm érzete, hogy létezik a földön valaki, aki felvállalta Katát a
gyermekeivel együtt, főleg Dodó kínjait és nyűgjét, ami még egy édesapának is
elég nagy teher lehet. Bár Kata sztorija az ismeretségről és a kapcsolatról
megdöbbentett, mégis úgy találtam, nem ez a fontos, ez csak a pillanat, amit az
Isten úgy rendezett, ahogyan azt imáimban kértem tőle. Kata úgy gondolta, hogy
ha kibírja a kapcsolat, talán egy év után hozzá is megy Bálinthoz feleségül.
A
vizsgálatok lezárultával, cseppet sem éreztem jól magam. Műtétre nem volt mód,
mivel a veséim állandó gyulladásban voltak, vannak, így csak kímélő étrend, és
a várakozás az, ami feladatommá szűkült. Ha műthető lett volna, a szívem akkor
sem bírná ki a műtétet, így a kör bezárult ennek a tudásnak a birtokában. A
várakozás, ami csak időben volt meghatározhatatlan, a kimenetelt már erősen
sejteni lehetett. És a módot is, ahogyan a végzet majd utánam nyújtja utálatos
csápjait.
Talán
ez volt az a tudás, ami arra serkentett, hogy ne engedjek magamból
kiszolgáltatott gondozottat alakítani, legalább az én lelkem számára bántó
módon ne. Határozottan követeltem, hogy tolókocsimba helyezzenek, hogy akár a
kertben, akár az utcán kóborolhassak, ha kedvem úgy, hozza és kiélvezhessem az
adott évszak csodáit. Megérte a küzdelem, bár ebben is nagyrészt vállaltak a
barátok, akik még mellettem maradtak ennyi év után is. Az otthon igazgatója
megpróbált lehetőségeket találni, s ebben egy emelő vásárlása volt a lényeg,
amit akár egyetlen nővér is kezelni tud az ágyam mellett. Így aztán többször
előfordult, hogy Kata jött, és én nem voltam megtalálható, ami különösen
fájdalmas élmény volt számomra. De jött már vele több alkalommal Bálint is, aki
roppant jó kedélyű, nagy humorral megáldott fickó, tekintetéből sugárzó
szerelemmel fordulva Kata felé. Irigyeltem őt, mert részese Kata
mindennapjainak, amikből nekem csupán morzsák jutnak. Mivel életük egyre
szorosabban kapcsolódott össze, ezek a morzsák már nem csak Katától hullottak.
Bálint épp oly megnyerő személyiség volt, mint Kata, barátságunkat azonnal a
magáénak is tekintette, éreztetve, hogy mindenkit szeret, akit Kata, és
mindenkit barátnak tekint, aki Katát szereti. Arra is rávett, hogy a város
másik végében lévő lakásukra ellátogassak, megszervezve a lépcső
akadálymentesítését hatalmas pallókkal, amin 150 kilós kocsim felhaladhat. Kata
elragadó szeretettel rajongott körül. Alig fél órás látogatásom elég volt
hónapokra ahhoz, hogy képes legyek és tudjam elviselni magam körül a
hétköznapjaimat.
Féltettem
Katát annyi keserves kudarc és elkeserítő tapasztalás miatt, amin már túlment.
Ám kétségtelenül túljutott rajta, hiszen kapcsolata Bálinttal tartósnak
bizonyult és látogatásaik is meggyőztek róla, hogy változatlan minőségben él és
teljesedik ki közöttük a kapcsolat. Az esküvői meghívó mégis három év múltán
érkezett. Már-már úgy hittem, én nem is lehetek majd részese.
Így
visszagondolva is megérte a szervezés és kuncsorgás, hogy eljuthassak a
szertartásra. Egy nővért is kaptam, ami nem meglepő, hiszen már nyakamon is
gallér tartotta renyhe izmaimat, mert fejem e nélkül képtelen volt egyenesen
állni.
A
templomtól jó messze vártunk Évával, az engem gondozó aktuális nővérrel. Hálás
vagyok neki azért a délutánért, azokért a percekért, amiket segítségével
megélhettem. Feltérképezte a templomot, hol és hogyan juthatok majd be. Kocsim
irgalmatlanul nehéz, és én is jócskán meghíztam benne, hogy ez ne legyen
egyszerű feladat. A templomkert felől a hátsó ajtón fért be a tolószék, ami
inkább tolóágyként funkcionál, kinyújtott élettelen lábaim számára épített
pallóval, fejem előtt közvetlen a „pipa-tartóval” és a mechanika
kezelőegységeivel. E különleges megoldások mind a barátok segítségét tükrözik
vissza, akik nagy odaadással építették be mindezt a járgányomba.
Éva
nagy segítség és támasz volt ezen a napon. Maradt még időnk és kissé hátrább
húzódtunk Isten házától, várva az „ifjú párt” és nézegetve a gyülekező
násznépet. Bizonyára futószalagon eskettek a templom melletti házasságkötő
teremben, mert több párt is volt módunk megcsodálni. Persze a polgári
szertartásra végképp nem tudtam bejutni, mert az önkormányzat épületében
emeleten állt a terem, amiben az esemény zajlott, s az épületbe szintén több
lépcső vezetett.
Komolyan
eltöprengtem, vajon, hogyan tudnék itt bármit elintézni én, egyedül? Röhejesnek
tűnt az elképzelés, ahogy kivonulnak elém az ügyintézők és dolgaimat az utcán
intézik. Ép-kéz-láb emberek el sem tudják képzelni milyen érzés még ilyen
értelemben is ellehetetlenülni. Sajnáltam, hogy a polgári esketésen nem
láthatom Katát, s épp ámulni kezdtem, egy gyönyörű menyasszonyt látva a
távolban, aki átsétált férje oldalán a templom irányába, miközben felém
fordult. Ruhája, hátán vékony zsinórral összefűzött szabással készült, teljesen
szabadon hagyva karcsú derekát, öv részén vastag, „V” alakú kalocsai hímzéssel
díszítve hasát, és haját is kalocsai mintás virág tűzte jobbról átfésült
tincseivel a másik oldalára. Hófehér hosszú szoknyáját felkapta, szinte láttam
a selyem alsószoknyát, és csipkét a combjain, ahogy futni kezdett felém.
Hullámokba rendezett szőke hajának csigái ugráltak vállain, muszlin szoknyája
lobogott, és csak szaladt felém, csak futott, mire rájöttem, hogy akit látok,
az Kata. Szinte úgy tűnt, túlfut majd rajtam, de nem úgy történt. Kocsimnál
megtorpant és azonnal lehajolt fölém, átölelt ibolyaillatú karjaival, haja a
fejem mögé került, és ölelt, csókolta az arcom, mindkét karjával átfogva a
nyakam.
-
Kata! Mutasd már magad! – nevettem, és életemben nem éreztem még ennyire,
milyen jó élni. – Azt hittem észre sem veszel.
Kata
felegyenesedett, haját-simogató napfény sziporkázott fürtjein, ahogy megfogta a
kezem.
-
Az nem lehet Attila! Nagyon örülök neked! Életem legszebb napjának részese
vagy. Köszönöm, hogy eljöttél!
Csak
néztem őt, ujjongó csodálattal mosolyogva.
-
Kata! Olyan gyönyörű vagy! Pont olyan, mint amikor megismertelek! Hogy csinálod?
Te örökké huszonnégy éves maradsz? Na, jó, legtöbb huszonhat. –nevettem rá.
-
Nem, Attilám, én befelé öregszem. – kacagott rám és tolni kezdett a templom
udvara felé. De megtréfáltam, és pipámmal beindítottam a kocsit.
-
Te zsivány! – lépett utánam. – Még el is szaladsz.
Így
visszagondolva elég furcsa lehetett a kép kívülállók számára. Látom magam előtt
Katát, mint menyasszonyt, aki egy nyomorékkal halad a templom felé. Bálint
iparkodott a hátsó ajtón bejutni, ahol a küszöb nem volt magas, mégis hegyként
tornyosult kerekeim elé. Többen is segítettek megemelni a kocsim elejét.
Az
oltár jobb oldalán, az ajtó mellett találtunk kedvező helyet számomra, az első
padsorok előtt. Örültem, mert Kata és Bálint épp előttem állva fogadnak örök
hűséget egymásnak, tőlem alig négy méterre majd. Ha az öröm fogalmát szeretném
definiálni, akkor azt kell, mondjam, hogy öröm, egyenlő egy kata. Diplomáim és
nyaraim két-három katányi örömforrása, de ez a nap legalább húsz katányi
érzéssel töltött már el. Szinte elfeledtem, hogy testem egy oszló, halott
hústömeg, hogy csupán fejem, tüdőm és szívem él bennem. Úgy éreztem, e három
elégséges ahhoz, hogy boldog legyek. Elfeledtem a nyomasztó tudatot, hogy
létezésem minden perce már nemcsak ajándék, hanem maga az epilógus. Mögöttem hagyott
keserves dolgaim egy helyben topogása, a lázak és fájdalmak, mind feledésbe
merültek.
Teljesen
körülnézni képtelenül ültem kocsimban, amíg a násznép helyet foglalt a padsorok
között. Az első és második sort láthattam be igazán, no meg az oltárt, faragott
díszeivel, virágaival és hímzett terítőivel. Aztán megláttam Márkót, ahogy
öccsét tolja az első sor mellé a túloldalon, egy könnyűszerkezetes
tolókocsival. Bár sűrűn találkoztunk Katával és náluk is jártam már, Dodót
mégis csak fényképről ismertem. Szőke haja eltakarta fülét, kerek szemei
csodálkozva pillantottak szét. Talán tíz éves, nem is tudom. Izmos vállai arról
tanúskodtak, hogy sokat használja karjait. Megilletődve ért a felismerés, hogy
Kata mégis boldog, és a mondat, ami pár perce hangzott el, mennyire igaz.
„
Életem legszebb napjának részese vagy.”
A
zsivajgó templomban hirtelen néma csönd lett, amikor Dodó lecsúszott a
kocsiból, és mint egy kis fóka, úgy kúszott az én kocsim mellé.
-
Szia, Attila! – ücsörgött előttem a kövön, féloldalasan ülve és mosolygott.
Hatalmasat dobbant a szívem, szinte fájt, mégis nevettem rá.
-
Szia, Kishaver! Menj vissza gyorsan, mert mindjárt kezdődik az ünnep!
-
Jó! – intett a kis kezével, aztán visszakúszott élettelen lábaival evickélve és
ügyesen kapaszkodva vissza fel, a tolókocsijába.
Megrendülve
vártam a szertartást, és igazán most, ebben a pillanatban éltem meg mindazt,
amit Kata leveleiben már leírt.
Talán
a mély csend miatt szólalt meg az orgona azonnal, ahogy Dodó elhelyezkedett.
A
lelkész fellépett az oltár elé, Kata és Bálint egymás kezét fogva sétáltak
közben a padsorok között. A nászinduló elcsendesedett és a beszéd szavai
hullottak a hűvös falak között. Még mindig néma csend pihent a templom
belsejében, mintha egyetlen lélek sem ülne a padsorokban, pedig a hajó tele
volt emberekkel, sokan még oldalt is álldogáltak. Bevallom, sokáig semmit nem
hallottam a lelkész szavaiból, csak Katát láttam, aki lehajtott fejjel állt egy
darabig, majd Bálintra nézett, aki ragyogva mosolygott rá vissza. Kata elragadó
szépsége vonzotta a tekintetem. Állt az oltár előtt, mint egy törékeny óriás
baba, vállán lágyan lejtő pánt, kezén, könyékig érő hófehér selyemkesztyű,
ujjai között gyönyörű meggypiros, tüllbe öltöztetett rózsacsokorral. Néztem Bálintot
is, aki barna, hullámos hajával, barnán nevető szemével nézett rám Kata feje
fölött, s akit teljes szívemből irigyelve bámultam, ahogy Kata mellett áll és
ragyog. Ekkor hallottam meg a lelkész hangját, aki azt mondta:
„
Kívülről sok fájdalom és bántás fog érni titeket…”
Elképedtem
ezen, bár a szövegkörnyezetre nem figyelve eddig, nem tudtam mihez kéne
kapcsolnom ezt a kegyetlennek ítélt mondatot. Azonnal becsuktam a szemem, hogy
imát mondjak Katáért, hogy könyörögjek az Úrhoz, ne úgy legyen! Teljesen belefeledkeztem
az imába. Nagyon reméltem, hogy Istennek megesik a szíve rajtam, és
meghallgatja egy nyomorék kérését is itt, ezen a szent helyen, főleg így
Pünkösd előtt egy nappal. Mikor felpillantottam újra, már Bálinthoz fordulva
szólt Isten szolgája. Kata pedig jobbra fordított fejjel engem nézett. Szólt a
bariton, mélyen zengve a térben.
-
„Mondjad először te, keresztyén férfitestvérem. És Bálint mondta. : Én, Szendy
Bálint esküszöm az Élő Istenre, aki Atya, Fiú, Szentlélek, teljes
Szentháromság, egy, örök Isten, hogy Katát, akinek most Isten színe előtt kezét
fogom, szeretem. Szeretetből veszem el őt, Isten törvénye szerint, feleségül.
Hozzá hű leszek, vele megelégszem, vele szentül élek, vele tűrök, vele
szenvedek, és őt sem egészségben, sem boldog, sem boldogtalan állapotában,
holtomig, vagy holtáig, hitetlenül el nem hagyom, hanem teljes életemben
hűséges gondviselője leszek. Isten engem úgy segítsen. Ámen.”
Bálint
befejezte az eskü szövegét, Kata pedig még mindig engem nézett. Feje jobbra
fordulva felém, szeme, a mandulavágású kéksugarú csoda pedig reám vetült. Arcán
nem volt semmi érzelem, csak nézett, kitartón. Eszembe jutott egy régi mondata,
ahogy néztünk most egymás szemébe.
„
Elveszlek férjemül, hazaviszlek…”
Belém
sajdult a felismerés, hogy Kata ezt talán sokkal komolyabban élte meg, mint én,
és ez az eskü, amitől egyetlen pillanat választja el, ez az eskü nekem is szól.
Egy könnycsepp gurult végig az arcomon, és Kata látta. Szeme egyre ragyogóbbá
vált, és válla megrezzent. Szép fehér kesztyűjével megérintette a szemét.
Bálint azonnal megérezte, hogy valami történt, mert bátorítón szorította meg a
kezét. Katán volt a sor, hogy beszéljen, de szemmel láthatóan nem volt képes
megszólalni. Arcán végigvonaglott az erőlködés, ahogy uralkodni próbált magán.
Tekintetét,
a tekintetét a lelkészre emelte, s már ő is érzékelte, hogy időt kell még adnia
neki. Pár körmondat után azonban Kata felé is jött az esketés szövege. Persze
összeszedte magát, nagyon igyekezve, hogy hangja ne csuklódjon össze, mondta,
fogadta az örök hűséget.
Bámultam
őket, ahogy ott állnak, lelkükkel az Úr előtt. Én is odaterítettem az enyémet,
és közben tisztán kivehetően láttam körülöttünk a láthatatlan burkot, ami
halványlila fényével, csakis az eljövendőnek gondolt Szentlélek lehetett. Hálát
adtam az Istennek ezért a jelzésért, és megnyugodva, lelkemben teljes békével
gondoltam Katára.
Isten
szolgája kikísérte a templomból az új házaspárt, és ahogy átölelte őket, Kata
még hátrapillantva küldött felém egy sugárzó mosolyt. Hatalmas gratuláció
sorozat indult az épület előtt, de Katát mintha nem érdekelte volna, hozzám
sietett. Búcsúztunk, mert indulnom kellett vissza, a szürke és kopár életembe,
ahová Éva segített visszatalálnom.
Az
esküvő, hónapokra felfényezte a lelkem, ahányszor csak eszembe jutott. A kép,
ahogy Kata szalad felém, ahogy suhogó szoknyáját emelve, lobogó hajjal és ajkán
mosollyal szökell felém, álmaim örök témája lett.
Katát
még fel kell hívnom, tovább nem halogatom. Már többször előfordult, hogy írás
közben vesztettem el az eszméletem, s mire magamhoz tértem, valakik lefektettek
és eszközeimet elrakták mellőlem. Külön harcot kellett vívnom a személyzettel,
hogy felhúzzanak újra és mindent körém téve biztosítsák azt, amit akarok.
Azt
hiszem, ha előbb kezdem kikövetelni magamnak a mobilitást, talán a
körülményeimet is szerencsésebbé tehettem volna. De ezek a harcok a
legnehezebbek és még így is jó most, megtettem, amit lehetett.
Sietnem
kell. Két napja leállt a vesém. Ha ezt Kata meghallja, azon kívül, hogy megijed,
azonnal tudni fogja mi a helyzet. Tudni fogja, és mégse fogja majd fel, mert
nem akarja elhinni. Mint én Dodót, akiről mindent megtudtam, és mégse éreztem
át igazán mit is jelent ez, amíg nem láttam. S Kata látni sem fog már semmit,
csak az emlékeiben, a közösen megélt pillanatainkat idézheti. Mire valóban
felfogja, majd amit tud, hiába csörög a telefonom. Tudom előre, hogy így lesz,
és most ez, ez a nap a legfájdalmasabb számomra. Az a nap, amikor Kata majd
keresni fog.
Mindamellett
hálás vagyok Istennek, mert lehetővé tette, hogy megtudjam a célt, amiért
létrehozott, megtudjam az értelmét az egész küzdelemnek, ami végigkísérte az
életemet. Hálás vagyok a barátoknak, az irgalom nélküli nővéreknek, a sorsnak.
Mindtől kaptam valamit. Valamit, ami jó volt arra, hogy viszonyítani tudjak.
Mihez képest való igazodás, mint ez a perc is. Mert vágyom a tudattalan
pillanatot, amikor újra megélhetem az álmaimat. Katával, aki az oldalamon áll,
keze az enyémben pihen és mosolyogva mond igent a papnak. Velem szalad ki a
templomból a szentségi fogadalom után és keringőt táncolva nevet, ahogy
pörgetem őt egy mezőn, ahol nyár van, sok virág és Dodó szalad előttünk.
Táncolok vele én is, hajam fekete, arcomon boldog selyemfény ragyog, ahogy
Katával táncolok.
S
most lezárom a gépet, pipámmal bekapcsolom a telefont, és hívom Katát. Hívom,
hogy elvigyem magammal a hangját a tánchoz, s hogy úgy köszönjek el tőle, ahogy
eddig még soha.
-
Isten áldjon, Kata! Isten legyen veled! Isten veled!
2009.
június
Már
csak egy hét volt karácsonyig. Mindenki lázasan készülődött az ünnepekre. Az
áruházakat már legalább egy hónapja felöltöztették karácsonyi díszekbe, a
házakat is csinosan felékesítették. Elkezdték árulni a szaloncukrokat,
mindenütt a karácsonyt idéző dallamok csendültek fel.
************************
6.KARÁCSONYI
ELMÉLKEDÉSEIM
ÁRVAY
MÁRIA IRÁSA : Tiszta
szívből
„Karácsonyi
gyertya fénye melengesse szívedet,
Ki
ne aludjon belőle sose a szeretet!
Szeretni
szép szeretni érdemes,
Kívánok
mindenkinek nagyon szép karácsonyi ünnepeket!”
(Ismeretlen)
A
munkahelyünkön sem volt ez másképp. Az iroda dolgozói is készültek, egy kis
ünnepléssel. Hatan vagyunk egy szobában. Megbeszéltük, mindenki hoz be enni- és
innivalót, de ami az ajándékozást illeti, kihúzzuk egymást, s annak az
illetőnek kedveskedünk valami meglepetéssel.
Nagyon
megörültem, amikor kiderült, legkedvesebb kolleganőmet, Andit húztam, aki
egyben barátnőm is.
Amikor
tehetjük telefonon is beszélünk és időnként találkozunk is, amikor együtt
járunk a konditerembe.
Mostanában
észrevettem Andin, hogy feszült, kedvetlen, néha kisírt szemekkel jön dolgozni.
Amikor kérdőre vontam, akkor sem mondott különösebbet.
Mégis
érzékeltem, hogy a legkisebb kudarc is könnyeket csal a szemébe, láttam rajta,
valami nem stimmel. Gondoltam, most igazán egyedi ajándékra lesz szüksége,
amivel meglephetem és kimutathatom neki, milyen fontos nekem!
Jártam
az üzleteket, de nem bukkantam semmilyen érdemleges ajándékra.
Lelki
problémára hogyan lehet vigaszt adó ajándékot adni? – gondolkodtam. Nem akartam
csak úgy venni Andinak valamit, amiből már tucat számra van neki otthon,
tudtam, valami másra van szüksége.
Próba,
szerencse, bekukkantottam az egyik nagy könyvesboltba.
Nézegettem
a rengeteg elegáns kötésű könyvet, s egyszer csak megtaláltam, amit kerestem:
EMLÉKKÖNYV!
Méghozzá
szív alakú!
Mindegyik
lapja csupa-csupa szív!
Amikor
hazaértem, keresgéltem idézeteket a Neten, de nem találtam meg azt, ami Andihoz
illett volna.
Majd
megfogalmazom saját szavaimmal, hiszen erre van szüksége!
„Andi!
Szükségem van rád, mert:
-
Olyan kollegám és barátnőm vagy, akire mindig, mindenben számíthatok!
-
Nem mész el a problémáim mellett, hanem mindig érdeklődsz, mi van velem! –
-
Együtt tudunk nevetni a tévedéseinken, így könnyebben vesszük az akadályokat!
-
Mindannyiunknak fontos vagy, mert te tartod össze a csapatot, békítesz, ha
kell, oszlopos tagunk vagy!
-
Akkor is szeretünk, ha hibázol, olyannak szeretünk, amilyen vagy!
Bármi
is nyomaszt mostanában, ne add fel! Még sok-sok évig visszavárunk, mert jó
veled együtt dolgozni!”
A
könyvecskét elegánsan becsomagoltam és vártam az ajándékozás pillanatát, ami
egy-két nap múlva el is érkezett.
Nevetést
hallottam körös-körül, ahogyan a kollegák bontogatták ajándékaikat.
Engem
is jól ismer egyik munkatársam, mert kedvenc könyveim egyikét kaptam meg tőle!
Izgatottan
lestem Andi arcát. Csillogó szemmel jött oda hozzám:
-
Igazán nagyon köszönöm! Honnan tudtad… honnan tudtad, hogy pont erre volt a
legnagyobb szükségem? – törölgette a szemét meghatottan.
-
Láttam, hányszor lábad könnybe a szemed, ha valami nem sikerült, gondoltam,
megerősítésre van szükséged.
-
Tudod, az átszervezés az oka. Azt hittem és úgy éreztem, rám már alig van
szükség, de ezek szerint tévedtem!
-
De szép emlékkönyv, megnézhetjük? – kérdezgették a többiek is.
Amikor
elolvasták a bejegyzést, ők is egyenként írtak bele valami biztatót, valamit,
amiből Andi érzékelhette, van értelme naponta felkelni és bejárni dolgozni.
Érezhette, szükség van rá és a munkájára!!! Ez az igazi ajándék, amit valaki
kaphat!
Egy
darabig meghatottan ültünk együtt, elgondolkodva.
-
Ne csak karácsonykor mutassuk ki, milyen fontosak vagyunk egymásnak, hanem az
év bármelyik napján! – fogalmazta meg egyikünk!
-
Ez az emlékkönyv megmutatta, milyen jó kis csapat vagyunk mi, mindannyian!
Tiszta szívből köszönöm!
Boldog
karácsonyt mindenkinek és ha elmúlik karácsony…
-
Utána is vigyázzunk a szeretet lángjára, hogy ki ne aludjon- mondtam!
************************
7.
TÚLÉLNI A KARÁCSONYT
VÁRKONYI
JUDIT VERSEI ÉS NOVELLÁJA
Kedves
Vendi!
Itt
küldök néhány ünnepi verset és egy novellám.
..................................................
Várkonyi
Judit: Advent fénye
várakozás
ölel minden hajlékot,
gyermekszív
repesve vár
ajándékot,
s
konyhákban illatozik diós béles.
A
lélek mohón gyengédségre éhes,
a
mámoros csendesebben dorbézol,
előzékenyebbek
rideg szomszédok,
s
most nem bűn, ami csábítóan édes.
Fenyőgyanta
illattól terhes a lég,
a
magányos ember elhagyatva fél…
Várakozás
üli a jeges Földet is.
Éji
csendben suhanó angyal szárnya,
emlékeztet
rég látott jó Anyámra,
s
körülfon a szeretet a szívemig.
.................................................
Várkonyi
Judit: Ajándékosztó
Deres,
téli tájon valaki ott járt,
ablakodban
talán, valamit hagyott.
Megláthatod
prémes, piros kabátját,
mint
kis csizmákba ajándékot rakott.
Merre
jár, hófehér szakálla nyomán,
havas
lesz a táj, az erdő, a malom.
Fenn
repül rénszarvasok húzta szánján,
csokoládét,
könyvet, szaloncukrot oszt.
Hozzád
is eljutott, ha jó gyermek vagy,
-
ha rosszalkodsz, még virgácsot is vihet-
arcodon
örömet és mosolyt fakaszt.
s
cipődben nem kokszot lelsz cukor helyett!
A
gyermek felnőve emlékszik majdan,
s
nem felejti el a Mikulást sosem.
.....................................................
Várkonyi
Judit: MIKULÁSRA
(Benikémnek
első Mikulására)
![]() |
Judit a Mikulásnéni... |
Csendben
érkezik az éj leple alatt
Ropog
a friss, fehér hó lába nyomán,
Jöttére
jégvirágos lesz az ablak
Sok
gyermek csizmák megtöltésére vár.
Jók
ajándékot kapnak, benne dió
Alma,
mogyoró, jóságért jutalom,
Rosszcsontnak
virgács a motiváció
És
szén, meglátva nem nagy a vigalom.
Kilenc
rénszarvassal szánon, égen száll
Üstökös,
Íjas, Táncos, Villám húzzák
-
Piros orrú Rudolf mindig élen jár -
Ágas,
Csillag, Pompás, Táltos nem nyúzzák.
Prémmel
szegett, piros színű ruhában
Kedves,
mindig mosolygós arcú, vidám
Csomagokat
hozva fényes csizmákba
Megérkezik
nagyszakállú Mikulás.
2010.12.05.
......................................................................
Várkonyi
Judit: Karácsony táján
A
reggeli szürkület homályában,
félelmeim
hozza el gondolatom.
Az
emberi lét szédült magányában,
széthulló
darabkáim rakosgatom.
Régi
karácsonyok íze leng számban,
elmúlt
kacajok, talmi boldogságok.
Mézes
fahéj bódító illatában,
fenyőágon
fáznak didergő álmok.
Majd
szemem alá tolakszol kéretlen,
félszeg,
gyermeki mosollyal jössz felém.
Apró
örömeim már észreveszem,
s
gondolatom szemérmesen húz melléd.
Feloldódom
e meghitt ölelésben,
s
az ünnepre várva kiderül az ég.
..........................................................
Várkonyi
Judit:
Hószín
fagyruháját álmosan ölti fel az est,
Betlehemben
kis Jézust köszöntik az emberek.
Szeretteink
szívbéli ajándékokat adnak,
a
meghittségben arcokon mosolyok fakadnak.
Ablakokba
ezüst szálon, kúszik a szeretet,
az
ünnep meleg fénye tölti meg a szíveket.
Konyhákban
sürgés-forgás, sütemény az asztalon,
Karácsony
békessége arcokra glóriát fon.
Feldíszített
asztalokon színes gyertyák égnek,
lelkünkben
szeretteink szép emlékei élnek.
A
karácsonyfán ragyognak szikrázón a gömbök,
a
hiányzókért szemünkből csak peregnek gyöngyök.
............................................................
Várkonyi
Judit: Karácsonyvárón
Szeretet
száll az égen angyalszárnyon,
hópihében
vágyak lágyan ringanak,
valahol
harang szólal giling-galang,
s
béke csusszan a jégen havas szánon.
Meleg
szobákban karácsonyfa álljon,
szépen
csomagolt dobozok várjanak,
ajándékul
ölelések jussanak,
s
szeretteink csillogó szeme várjon.
Ne
pénzen akard megvenni a csodát,
hagyd
most a szívedet is kitárulni!
Templomok
csendjében zendül a vokál,
álmunk
szó nélkül egymáshoz simulni.
Magányos
koldus issza butykos borát,
csillagszórós
szebb világba vidulni.
........................................................................
Várkonyi
Judit:Túlélni a Karácsonyt
Mindig
szerette az ünnepeket. Már egy hónappal előbb készülődött, kellékeket
varrogatott, csodálatosan szép, ünnepi díszbe öltöztette a lakást és a szívét
egyaránt.
Kisgyermekkorából
eredt mindez, mert otthon mindig szép, nagy fát hozott a „Jézuska”, plafonig
érő, csillogó-villogó, tarka-barka üvegdíszekkel boákkal, színes égősorokkal
megrakottan. Alatta déligyümölcsök, szaloncukor és - bármilyen nehéz helyzetben
is voltak - finom ételek és rengeteg ajándék. Pár napig béke és szeretet
költözött a szívekbe, közös programokkal, együttléttel színesítve a napokat.
Ezt
későbbi életébe is magával vitte, sőt, szinte tökélyre fejlesztette. A
Karácsonyt mindig tele süteményes dobozokkal várta, minden nap éjszakába
nyúlóan serénykedett, hogy az ünnep tökéletes lehessen. Kislányuk születése
után éjszakánként babaruhákat, később csöppnyi Barbie-ruhácskákat varrogatott,
karácsonyfadíszeket, ajándékokat, párnákat, ékszeres dobozokat, fogókesztyűket,
szaloncukortartót, illatosító zacskókat és minden egyéb praktikus dolgot,
díszeket készítgetett és mindezt milyen örömmel! Egy idő után az ünnep már csak
a gyermek miatt volt fontos, mert férje gyűlölte az ünnepeket, csak a finom
süteményeket kedvelte belőle. De ő mindig, minden évben, - míg saját
családja volt - olyan meghitt karácsonyt varázsolt otthonukba, hogy ilyenkor még
párja is megszelídült kicsit. Két hét egy másik, egy csodavilágban!
Majd
a közös életük végleg tönkrement és elveszítették az otthonukat is. Furcsa volt
az asszony számára évtizedek után hirtelen feleslegessé válni és mikor az első
csonka családos karácsony eljött ott, - ahol őt semmi sem tükrözte, ahol nem
érezte jól magát - nem is találta többé a meghitt és meleg ünnepi
hangulatot. Gyermeke felnőtt időközben és az egyetlen örömet számára ő
jelentette csak. Később, mikor kamaszodni kezdett, inkább barátokkal töltötte
az ünnepet és ő egyre magányosabbnak érezte magát. Hol volt már a gyertyafényes
fahéj- és narancsillatú ünnepi díszbe öltöztetett lakás, a kivilágított ablakok
és a fényfüzérekbe borított kert? Hol a boldog család, akik valamikor voltak?
Évtizedek
után eljött hát az első saját, külön karácsony és … semmi. Sütés, főzés a
gyerekekért, akiket meghívott szentestére, boldog mosoly a családnak és a
barátoknak, ám a szívében ürességgel és félelemmel tért minden este nyugovóra,
mint az egész adventi megbékélés alatt. Egy dolog motoszkált agyában, egy
bolondos film, amit lányával látott még: Túlélni a karácsonyt! Fura. Megtehette
volna, hogy olyanná teszi, mint rég, de nem ment. Mert, hiába a tárgyak, az
ünnepi díszek, a karácsonynak a szívekben kell laknia. És ő csordultig tele
szeretettel, magányos volt. Iszonyúan magányos. Istennek hálát adott, hogy
„kislánya” megérezte ezt és amennyi időt társa csak engedett, annyit töltött az
anyjával. Minden sikerült, a sütemények, az ételek, még a lakás is egészen emberi
volt, talán a kis 25 cm-es műfenyő kivételével… Csak egy dolog nem, amire a
legjobban vágyott. Elvégre nem lehet minden tökéletes, ugye?
De
lassan vége, szerencsére az örömszerzés megvalósult, az ajándékokkal sikerült
boldog mosolyt csalni az arcokra, és arra gondolt, ha túléli a szilveszter
éjszakát, egy évig ismét egészen elviselhetőek lesznek a magányos esték…
BOLDOG
KARÁCSONYT MINDENKINEK!!!!
JUDIT
************************
8.
HAZAI TÁJAKRÓL…NAGY VENDEL VERSEI
NAGY
VENDEL: MIÉRT
Mindenre
megkapod a feleletet
csak egy szót kell ismerned
MIÉRT...
s ha tudod a választ
mindenre reagálhatsz.
miért akkor
miért ott
miért ők
miért nem én...
ki a nagylegény.
miért tették oda
nem pedig amoda.
mi a fagyöngy,csak egy szót kell ismerned
MIÉRT...
s ha tudod a választ
mindenre reagálhatsz.
miért akkor
miért ott
miért ők
miért nem én...
ki a nagylegény.
miért tették oda
nem pedig amoda.
és mia gyöngyvér
mia pagoda.
miért épült piramis
minek kell katedrális
vezesse az ég felé tekinteted.
miért indult Kolombusz útra
miért pont oda.
elvinni a halált annak aki másképp imádkozna.
vízen akart eljutni a selyemútra.
miért jobb a gömb
mint a kocka.
miért virulnak laktanyák
hol a gömbölyűt viszik
s a szögletest gurítják.
a vizet nem kell gereblyézni
a havat eldobálni
a diót leverni.
felhúzni a vekkert
mindezek feleslegesek
vagy felkelsz vagy nem kelsz.
ez a lehetséges eshetőség
á vagy b variáció
ez a két verzió
a dolog mindig szezonális
vagy szenzációs, vagy banális.
mindent el önt a kanális.
nyakig állunk benne
akárha embertömeg lenne.
minden olyan gépies, vagy népies
a kilenclyukú hid
a legerotikusabb épület.
kezdheted a rózsafüzér morzsolását
vagy forgathatod Buddha imamalmát
verheted a lármafát
olvashatsz koránt, vagy bibliát.
völgyben bújó templom tornyában
repedésig kongathatod a harangot
akkor talán majd meghallod
a csendnek elbűvölő hangjait
besúgók füledbe suttogják
mételyes ármánykodók dalait.
miért ha mindezekre tudod a feleletet,
a könyveket leteheted.
nem kell várnod a megmondó embereket
magad elől nincs hová fuss
csak neked jusson a juss
nyitva áll kriptádnak fedele
amikor csak akarsz
akkor fekhetsz bele.
látszólag minden elmúlik
csak a temetők élnek még egy darabig.
2015.11.
21.
..................................................................
AZ
ASSZONY ÉS AZ EMBER
Az
asszony és az ember,
Akár a Föld s az ég,
Két összetartozó egység.
Tűz s s a víz,
A fény, s a sötétség.
Vonzák, s taszítják egymást
Mint mágnes pólusai akár
Akadályozva, sürgetve az összetapadást.
egy van miben mindenki egyetért,
az a pénz.
ha azt csinálod amit szeretsz
soha nem kell dolgoznod az életben
S a férjjel felesben
szédítik a nővért az ügyeletben.
ha nem megy az üzlet
te is sorra kerülhetsz.
s hogyha majd úgy hagyod
kicsi bántja a nagyot.
ha gyermekeid utánad nyúlnak
rájössz miért neveznek nyúlanyónak
nem tudod eldönteni
fiú e vagy lány az ivadék
majd kiderül mire mutál
melyik marad a maradék.
és ne heverj dologtalanul a pamlagon
hiányzol mint bili az ágy alól.
fejeden a sabec dekni minden szombaton
vagy a csurgónál vagy remete,
löszös domboldalon.
derekadon a kötél
hármas csomójával
kordában tart mindenekért,
fényre sötétedtek, hőre olvadtok
egyebet nem mondhatok.
NÉHA A PARTVONALRÓL bekiabáltok
AKI NEM HISZI ANNAK utána járok.
tegnapi hittel nem lehet élni
csak gyújtós lehetne a sparheltben
akár az újságok közt a régi.
újra kell kezdeni remélni.
s ha bántanak a kritikusok
csak azért is legyél jobb.
a szerepeket ismét leosztod.
Az asszony az asszony,
A férfi az ember,
Az asszony az nem az ember.
2015.11.
22.
…………................................................
NAGY
VENDEL:
LEVENNI
A VÁMOT...
KÖSZÖNETTEL
VAGYOK..
Gyors
lovakról leszedik a hámot,
Ne szaggassa tovább az istrángot.
Fejét rázza, mutatva a rangját,
Sörényét vetve, himbálja sallangját.
Hamarvást bogozni kell a hámfáról,
Akár cúgos cipőt a sámfáról.
Szépasszonytól levenni a vámot,
Senki ne értse félre,
ha megérdemli, megadózok érte.
Örömmel omoljon erős karomba .
Hordom a javakat neki halomra.
ráúszással lehet elérni a püspökfalatját,
Nehezen adja meg magát.
Érezze testén álmai vágyát.
Mint megannyit újrázva, kitéve mustrára,
Kimennie ne kelljen söthenyes utcára,
Aranyláncot vetve hattyú nyakára,
Mondván,ne gondolják, nem vagy senkié.
Higgyék nem dolgoztál hiába.
Nem SZÍVVEL szeretni, Korbáccsal NEVELNI..
Még a tengert sem lehet,
Nemhogy dacos lelkeket.
Csillagokig eljutni mint a nagyok,
Megmarkolni a Holdat, s a Napot,
Szeretve őket, köszönettel vagyok.
Feledve sokféle csalóka álmot,
Vigyázva minden kis virágot.
Hiába hódítod az eget vadul,
A lassú csiga is levél alatt lapul.
2015.11.26.
........................................................
NAGY
VENDEL:
KARÁCSONYRA
VÁRVA
ADVENTI VÁRAKOZÁS 2015
CSODAVÁRÁS VAKON..
Szenteste fellobban
Szenteste fellobban
A gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha.
Megszületett a Megváltó
Rongyos istállóban.
Jöjj kedvesem,
Ülj az ölembe
Utoljára nézzél a szemembe
Halványuló fényét
Látod-e?
Ezentúl fehér botot veszek a kezembe
fekete kalapot teszek a fejemre.
Szenteste
fellobban
A gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha.
Megszületett a Megváltó
Rongyos istállóban.
Mindkét szemedre megvakultál
Ülsz az ágyon
Várod a karácsonyt
Várod a csodát
Hogy újra lásd
Isten szép világát
Akkor majd meglátod
Ki maradt végül a barátod.
Szenteste
fellobban
A gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha
Megszületett a Megváltó
Rongyos istállóban.
Kalitkában, hogy enyém maradjon
Legszebbik madaramnak is szárnyát szegem
De ti kedveseim
Ha megértetek
Repüljetek
Ti fészket elhagyók
Óvó szárnyaimat kiterítem felettetek.
Szenteste
fellobban
A gyertyák izzó lángja
Karácsony reggelre is
Kihűl a vaskályha
Megszületett a Megváltó
rongyos istállóban
Varázsgömböt tartasz vágyón a kezedben
Csillognak a fények álmodozó szemedben.
************************
9.
KI HOZZA A KARÁCSONYFÁT?
NAGY
VENDEL NOVELLÁJA: KI HOZZA A KARÁCSONYFÁT?
Egy régi történet.
Már közeledett a várva várt ünnep, és mindenki készült a Karácsonyra.
A kis völgyben fekvő falu olyan volt mintegy porcukorral behintett mesebeli falucska, csak a lomhán füstölgő kéményekből kiáramló kékesszürke füstből lehetett gondolni, hogy a házikókban serény élet folyik.
Az emberek készültek a szép ünnepre.
Egy kisfiú ült a sparhelt melletti padon, és figyelte a serénykedő nagyszülőket, akik sütöttek-főztek, a papa fát hordott be, hogy ha hamar beesteledik, már ne kelljen kimenni a kamrába tüzelőért.
- No, kis unokám - kérdezte az öreg - Várod már a Jézuskát?
A kisfiú, tízéves legényke, elmosolyodott.
- Én már nem, mert nem is a Jézuska hozza a karácsonyfát.
- Ezt miből gondolod? kérdezte a nagymama megrökönyödve.
- Az iskolában tanultuk, hogy a felnőttek díszítik a fenyőfát, és jobb, ha a gyerekek is segítenek a fa díszítésében, de már nem is jó, ha karácsonyfának hívjuk, hanem közösségi fa a neve.
A két kis öreg összenézett, és szép csendesen megebédeltek.
Ebéd
után, a papa hívta az unokát, hogy menjenek ki a nem messze lévő kiserdőbe,
hogy azért ők sem maradjanak fenyőfa nélkül, ha már a Jézuska nem hoz,
legalább ők díszítsenek fel egy fát.
Beöltöztek, mert hideg volt, és nagy hó, sapka, sál, kabát, csizma, és a talpuk alatt ropogott a friss hó, miközben mind beljebb mentek az erdőbe.
A papa a karjára akasztotta a megreszelt kézifűrészt, hogy azzal könnyebben kivágják majd a kiválasztott fenyőfát.
Láttak is útközben sok-sok fát, de a papa értő szeme mindegyikre mondott valamit.
Ez kicsi, ez görbe, ez túl nagy, ez eléggé ritka, és ez meg már túl nagy kettőnknek, hogy hazacipeljük.
Tellett az idő, már kezdett söthenyesedni, és a fiúcska fázott is a hidegben.
- Menjünk haza, javasolta a nagyapa, otthon legalább meleg lesz.
- És a fa? aggódott a gyerek.
- Hát az nem lesz, úgysem hiszel a Jézuskában...
Mire hazaértek már esteledett, és a meleg konyhában levetkőztek és felmelegítették átfázott ujjaikat, és érezték a tűz jótékony melegét.
Egyszer csak a kisfiú halk neszezést hallott a szobából, mintha csendben kisuhant volna valaki, és utána halk csengőszó csendült, és fényesség áradt ki a szoba üvegajtaján.
A gyerek beóvakodott a szobába, és ott pompázott teljes valóságában a szép, hatalmas, fénytől ragyogó karácsonyfa.
Mind a hárman az örömtől könnyes szemmel álltak a megtestesült csoda előtt.
A kisfiú megszeppenve nézte a csodálatos fát, és már elhitte az égi jelenést.
S mikor már felnőtt volt, és gyerekei lettek ő állította a fényes fenyőfát, és az átváltozott karácsonyfává minden évben, karácsony estéjén.
S együtt énekelték a szép dalt: „Mennyből az Angyal eljött hozzátok...”
Beöltöztek, mert hideg volt, és nagy hó, sapka, sál, kabát, csizma, és a talpuk alatt ropogott a friss hó, miközben mind beljebb mentek az erdőbe.
A papa a karjára akasztotta a megreszelt kézifűrészt, hogy azzal könnyebben kivágják majd a kiválasztott fenyőfát.
Láttak is útközben sok-sok fát, de a papa értő szeme mindegyikre mondott valamit.
Ez kicsi, ez görbe, ez túl nagy, ez eléggé ritka, és ez meg már túl nagy kettőnknek, hogy hazacipeljük.
Tellett az idő, már kezdett söthenyesedni, és a fiúcska fázott is a hidegben.
- Menjünk haza, javasolta a nagyapa, otthon legalább meleg lesz.
- És a fa? aggódott a gyerek.
- Hát az nem lesz, úgysem hiszel a Jézuskában...
Mire hazaértek már esteledett, és a meleg konyhában levetkőztek és felmelegítették átfázott ujjaikat, és érezték a tűz jótékony melegét.
Egyszer csak a kisfiú halk neszezést hallott a szobából, mintha csendben kisuhant volna valaki, és utána halk csengőszó csendült, és fényesség áradt ki a szoba üvegajtaján.
A gyerek beóvakodott a szobába, és ott pompázott teljes valóságában a szép, hatalmas, fénytől ragyogó karácsonyfa.
Mind a hárman az örömtől könnyes szemmel álltak a megtestesült csoda előtt.
A kisfiú megszeppenve nézte a csodálatos fát, és már elhitte az égi jelenést.
S mikor már felnőtt volt, és gyerekei lettek ő állította a fényes fenyőfát, és az átváltozott karácsonyfává minden évben, karácsony estéjén.
S együtt énekelték a szép dalt: „Mennyből az Angyal eljött hozzátok...”
……………………….
ANGYAL
SZÁLLT AZ ÉGEN
Angyal
szállt az égen,
Elsuhant csendesen.
Lángot vitt kezében,
Ragyogó fényesen.
…………….................……..
ANGYAL
SZÁLLT AZ ÉGEN
Angyal
szállt az égen,
Halk suhogással.
Kezében lángot vitt
Fényes ragyogással.
Oszlatni sötétet,
Elhozni a fényt,
Hitet vesztett
Embereknek
Adni a reményt.
A megváltást várva,
Az utolsó reményt.
Tömjén füstjén át
Érezni az erényt.
Angyal szállt az égen,
Elsuhant csendesen.
Lángot vitt kezében,
Ragyogón, fényesen.
************************
10.
MAI SZTÁRVENDÉGÜNK
CSONGRÁDI
KATA: FÉNYES
ANGYAL
KEDVES
VENDI...
Szeretettel
küldöm Neked az új dalomat.
Szívből
kívánom, hogy a Benned élő Angyal őrizze minden léptedet!
Kata
Magyar:
https://youtu.be/GUYm7PXhH9A
KÖSZÖNJÜK
AZ ÉLMÉNYT..
************************
11.
ÉJFÉL UTÁN SZILVESZTERI
HANGULATBAN
NAGY
VENDEL: BECSAPTAK
ÚJRA...
Nyolc
óra pihenés
nyolc óra munka
nyolc óra szarakodás
nem azért mert a
Feró ezt mondta
becsaptak újra.
mindegyikből elég ennyi
ha nem melegedni jársz oda
van nem is oly messze
egy ovális szoba
hol előjáték után
kiömlött a kanális
kettő közt választhatsz
orális vagy anális.
mind fenomenális
a világ globális.
én toleráns vagyok
ez a biztos
nem szaporodik a faj
ebből nem lesz baj.
takarodót fújva
becsaptak újra.
mehetsz minden irányba
nem szexbombát kellett volna
dobni a világra.
ha ránk szakad az ég is
tavasz lesz mégis.
majd nyár meg ősz meg tél
mindenki mindenkitől fél.
ttsírodban tested semmivé lett
isa por és hamu vagymuk.
játék az élet
abban örömöd leled
ha fényesre kopott koponyádat
véletlen megleled.
kutya szájából elveszed
hogy ne rágódjon rajta
azt mondják elfogyott
mi tudjuk nem is volt
elvhű elvtársak
nincs már szotyola
becsaptak újra.
semmit nem takar a tanga
jobb a patent harisnya
hordja minden barisnya
két rendes ember fog kezet
de az egyik biztos az
akkor a többi mi lehet
egy követ fújva
becsaptak újra.
s ez már baszia
dinnyét a kocsira.
ha befognak eléje
végsőt tojsz a lepedőre.
csattan az ostoron a rojt
feszül az istráng
hámfán a bojt.
a kútmérgező ma már
nem csinál a kútba
csak a kávájára
aztán belerúgja.
becsaptak újra.
ha a rendőr megfogja
bárcát mutat a kurva
és az apukát
várja a családja.
kiömlik a kanális
ez ma már legális
támogat az egyház is
törvénnyel egy követ fújva
becsaptak újra
sosem lesz vége
csak újra meg újra
kicsi a rakás nagyot kíván
ki e dalt velem fújja
mindig kezdheti újra
nekimehet a halomnak
sosincs vége a dalomnak
folytatása következik
van ki velem szövetkezik.
2015.
nov. 03.
.......................................................
SZÉLL
MAGDOLNA
Sziasztok!
A
következő vers egy játékra készült.
Kötelező
szavak voltak:
strajfa,
kisafa, borona, rózsa, kolonc, hágó, lidérc, részeg, babona, csődör.
Ez
lett belőle.
A
sárgaruhás kislány
Sárgaruhás
kislány,
összezárt
formás lába,
strajfaként
vigyázza,
ép
maradjon rózsája.
A
lidérc fénye már,
megcsillan
a szemébe,
a
kisafának még
nincs
itt az ideje.
Bár
úgy érzi, az őrzés,
csak
fölösleges kolonc,
megkövült
babona,
középkori
szempont.
Vágyainak
szikrája,
rózsaszínű
dombjának
hágóján,
apránként
növekszik
lángba.
Vágyja,
hogy erdőcskéjét ,
részegre
boronálja,
egy
pompás csődör,
ha
lehet, még máma.
2015.
……………….......
CSOMOR
HENRIETT: Ölelve
vigadva
Szívem
melegével
lelkem hűsségével.
az év utolsó napján
csillámló havon.
lelkem hűsségével.
az év utolsó napján
csillámló havon.
![](index_elemei/CsomorHenriett28229.jpg)
Fekete lovam
hátán vágtázok
hozzád. Szánkómba
beültetlek. Meleg
takaróval betakarlak,
hogy meg ne fázz.
S
indulunk a
végtelen
hosszúnak tűnő
csillagos éjszakába.
végtelen
hosszúnak tűnő
csillagos éjszakába.
Éjfélt
üt a
templom nagy
harangja. Ugyan-
abban a pillanatban.
templom nagy
harangja. Ugyan-
abban a pillanatban.
Pezsgő dugó durran,
arany nedű csurran
A pohárba. Koccintunk
az egészségedre.
Ölelve, vigadva köszöntelek
az új évben.
arany nedű csurran
A pohárba. Koccintunk
az egészségedre.
Ölelve, vigadva köszöntelek
az új évben.
2014-12-31
................................................................
NAGY VENDEL: BUÉK.
2013
Pezsgő pukkan
Pohár koccan
Szánkó csúszik
A nagy hóban.
Szilveszter van.
Játék durran
Fénye lobban
Éjfélt ütnek
A toronyban.
A harangok.
2012.
...............................
Részeges szilveszter hajnalán
Rég elmúlott
Már Karácsony,
Hóember áll
Az udvaron.
Söprű van a
Kezében
A két szeme szén.
Fazék a fején.
Idekint didereg
Újév reggelén.
Pezsgővel a
Kezemben,
Mellé ülök én.
Beszélni
Tanítom
Konok fejét.
Mondja azt
Okosan,
Ügyesen,
Szépen,
Hogy:
BUÉK.
2011. december
************************
12.
KITŰNTETTÉK A SZEKSZÁRDI POLGÁRŐRT
VENTER MARIANN
RIPORTJA A TOLNAI NÉPÚJSÁGBÓL
Országos
kitüntetést adtak át az életmentő szekszárdi polgárőrnek
![]() |
Kuris István |
Szekszárd | Életmentő Érdemérmet adományozott az Országos Polgárőr Szövetség (OPSZ) Kuris István szekszárdi polgárőrnek, aki a kitüntetést a szervezet budapesti küldöttközgyűlésén vette át.
Nagyon fiatalon magamra maradtam, tizenhat éves voltam, amikor meghalt az édesanyám, és meg kellett állnom a saját lábamon, és el kellett döntenem, hogy milyen irányt vesz az életem – kezdi élete történetét a kitüntetett szekszárdi polgárőr.
Akkor úgy döntött, hogy nem a könnyű utat választja, hanem a helyes utat. Így amint lehetett, jelentkezett katonának. Mint mondja, felejthetetlen volt számára a határőrségnél töltött időszak, ahol olyan volt, mint egy nagy család, egy életre szóló tartást adott számára. Addig maradt a honvédségnél, amíg lehetett. Jelenleg fegyveres biztonsági őr, a testületük tagjai őrzik a kiemelt védettségű objektumokat.
Aztán
időközben a Szekszárdi Polgárőrségnek is tagja lett. – Egész életemben
igyekeztem a maximumot nyújtani, vagy még inkább többet tenni, mint ami az
elvárás volt. Úgy gondolom, ha a polgárőrség tagjaként hozzájárulok ahhoz, hogy
akár csak egy százalékkal biztonságosabb legyen a város, már az is számít, már
megérte a munka, amit szabadidőmben végzek – mondja Kuris István.
A
kitüntetett polgárőr beszámol arról is, hogy számára abszolút természetes volt,
hogy azonnal a bajba jutott férfi segítségére siet, ilyenkor nem mérlegel az
ember, csak arra gondol, hogy segítenie kell. István nem tartja különlegesnek
amit tett, mert mint mondja, nagyon fontos, hogy felelősséget vállaljunk
magunkért és egymásért. Annál is inkább, mert ő, aki nagyon fiatalon maradt család
és támasz nélkül, nagy fontosságot tulajdonít annak, hogy a gyerekek, fiatalok
előtt jó példát mutassanak a felnőttek.
Sajnos
a mai világ értékrendje nem mindig kedvez az önzetlenségnek, a régi, jó
értelemben vett fegyelemnek, szorgalomnak. Ő minden esetre nem fog lemondani
ezekről az értékekről, és továbbra is ezek mentén éli az életét. Az életmentő
emlékéremnek nagyon örül, és annak talán még ennél is jobban, hogy büszke rá a
családja.
–
Nincs bakancslistám, nincsenek konkrétan felsorolható, kitűzött céljaim. Ám van
elképzelésem egy életről, amelyet élni szeretnék, amely jobb és szebb annál,
ahogy én nőttem fel. Ezt az életet akarom biztosítani a családomnak. Azt
szeretném elérni, hogy ha a gyermekem felnő, akkor nyugodtan sétálhasson végig az
utcán, legyen akár nappal, akár este, és ne érezze veszélyben magát. Ha ezt
sikerül elérnem, már nem éltem hiába – teszi hozzá.
Felfigyelt
a hosszan várakozó kocsira
István egy késő szeptemberi délelőtt felfigyelt egy gépkocsira, amely a megyeszékhely központjában parkolt, és mind a négy ajtaja ki volt tárva. Mivel ez elég szokatlan látvány, közelebb ment, és azt látta, hogy az autóban egy hölgy ül elöl, a hátsó ülésen pedig egy idősebb férfi foglal helyet, féloldalra dőlve. Megkérdezte, hogy tud-e segíteni, mire a hölgy azt válaszolta, hogy máskor is előfordult már ilyen rosszullét, néhány perc, és egészen biztosan jobban lesz a férje. István nagyjából fél óra múlva ismét odament az autóhoz, amely ugyanolyan állapotban, továbbra is nyitott ajtóval állt a parkolóban. Éppen akkor, amikor ismét megkérdezte, hogy segíthet-e valamiben, a bácsi epilepsziás rohamot kapott, hevesen rángatózott, az arca pedig kékülni kezdett. István egy percig sem habozott, kifeszítette a fuldokló férfi száját, és kihúzta a nyelvét, amely a torkára csúszva akadályozta a légzésben, majd oldalra fordította a fejét, nehogy megismétlődjön a veszélyes helyzet. A bácsi azonnal jobban lett, ő pedig addig tartotta a fejét, amíg a kihívott mentő a helyszínre érkezett. A mentőorvos elmondta, hogy ha nem segít, a bácsi meghalt volna. Mire a mentő kórházba szállította, az idős úr már stabil állapotban volt. István reméli, hogy teljesen felépült, és azóta is jól van.
István egy késő szeptemberi délelőtt felfigyelt egy gépkocsira, amely a megyeszékhely központjában parkolt, és mind a négy ajtaja ki volt tárva. Mivel ez elég szokatlan látvány, közelebb ment, és azt látta, hogy az autóban egy hölgy ül elöl, a hátsó ülésen pedig egy idősebb férfi foglal helyet, féloldalra dőlve. Megkérdezte, hogy tud-e segíteni, mire a hölgy azt válaszolta, hogy máskor is előfordult már ilyen rosszullét, néhány perc, és egészen biztosan jobban lesz a férje. István nagyjából fél óra múlva ismét odament az autóhoz, amely ugyanolyan állapotban, továbbra is nyitott ajtóval állt a parkolóban. Éppen akkor, amikor ismét megkérdezte, hogy segíthet-e valamiben, a bácsi epilepsziás rohamot kapott, hevesen rángatózott, az arca pedig kékülni kezdett. István egy percig sem habozott, kifeszítette a fuldokló férfi száját, és kihúzta a nyelvét, amely a torkára csúszva akadályozta a légzésben, majd oldalra fordította a fejét, nehogy megismétlődjön a veszélyes helyzet. A bácsi azonnal jobban lett, ő pedig addig tartotta a fejét, amíg a kihívott mentő a helyszínre érkezett. A mentőorvos elmondta, hogy ha nem segít, a bácsi meghalt volna. Mire a mentő kórházba szállította, az idős úr már stabil állapotban volt. István reméli, hogy teljesen felépült, és azóta is jól van.
A
szekszárdi kapitányságon dolgozik
Kuris István 1976-ban született Vácon. Miután kitanulta a pék mesterséget, jelentkezett a Magyar Honvédségbe, és 1995-ben a balassagyarmati határőrséghez került, majd több más beosztásban is dolgozott a honvédségnél. Tavaly helyezkedett el a Szekszárdi Rendőrkapitányság közrendvédelmi osztályán mint fegyveres biztonsági őr. Két éve tagja a Szekszárdi Polgárőrségnek.
Párjával egy gyermeket nevelnek. Hobbija a számítástechnika, és szabadidejében szívesen végez kisebb-nagyobb barkács- és felújítási munkákat a lakásban
Kuris István 1976-ban született Vácon. Miután kitanulta a pék mesterséget, jelentkezett a Magyar Honvédségbe, és 1995-ben a balassagyarmati határőrséghez került, majd több más beosztásban is dolgozott a honvédségnél. Tavaly helyezkedett el a Szekszárdi Rendőrkapitányság közrendvédelmi osztályán mint fegyveres biztonsági őr. Két éve tagja a Szekszárdi Polgárőrségnek.
Párjával egy gyermeket nevelnek. Hobbija a számítástechnika, és szabadidejében szívesen végez kisebb-nagyobb barkács- és felújítási munkákat a lakásban
MEGJELENT
A TOLNAI NÉPÚJSÁG HASÁBJAIN 2015 DECEMBER 03.-án
............................................
KITÜNTETTÉK
LAPUNK MUNKATÁRSÁT IS...ILOSVAY GUSZTÁVOT
ILOSVAY
GUSZTÁV, lapunknak előbb olvasója, majd később szerzőtársa lett pár évvel
ezelőtt.
Ausztráliában él feleségével, és sokféle tevékenységével segíti és ápolja a magyarság fennmaradását , művészeti munkáival, szobrászatával, írásaival, a helyi magyarnyelvű rádiozás megteremtésével, és karitatív segítségekkel elősegíti a helyi és még az itthoni magyarságtudat fennmaradását.
A Vitézi rend nemrégiben a bronz fokozattal tüntette ki, és mi büszkék vagyunk hogy egy ilyen önzetlen ember munkatársai lehetünk.
Ausztráliában él feleségével, és sokféle tevékenységével segíti és ápolja a magyarság fennmaradását , művészeti munkáival, szobrászatával, írásaival, a helyi magyarnyelvű rádiozás megteremtésével, és karitatív segítségekkel elősegíti a helyi és még az itthoni magyarságtudat fennmaradását.
A Vitézi rend nemrégiben a bronz fokozattal tüntette ki, és mi büszkék vagyunk hogy egy ilyen önzetlen ember munkatársai lehetünk.
Vendikém!
![]() |
Ilosvay Guszti |
Hogy
pontosítsunk én nem letten VITÉZ engem csak a Vitézi Rend tüntetett ki a Bronz
kereszt fokozattal az UR 2015 11 29 napján.
A Vitézi rendet Horthy Miklos alapította
A Vitézi rendet Horthy Miklos alapította
A
vitézi rend magyar alapítású rend, amelyet Horthy Miklós kormányzó alapított
1920-ban. Olyan személyeket avattak a rend tagjaivá, akik harcokban, vagy
esetleg egyéb módon tűntek ki a magyar nemzet szolgálatában. Tagjai vitézi
telket, azaz földbirtokot is kaptak, és a „vitéz” előnevet használhatták, a cím
használatára a Rend alapszabálya szerint a legidősebb férfi leszármazott is
jogosulttá vált. A cím használatát 1947 óta a ma is hatályos 1947. évi IV.
törvény
Ha meghallgatod azt a kis interjút mit ide tettem, akkor úgy nagyjából kialakul egy kép magáról a kitüntetésről és annak odaítéléséről
Ha meghallgatod azt a kis interjút mit ide tettem, akkor úgy nagyjából kialakul egy kép magáról a kitüntetésről és annak odaítéléséről
Köszi
szépen: Guszti
Gratulálunk
a kitüntetetteknek..
2015-12-08
6:19 GMT+11:00 Nagy Vendel
.......
HANGOS
VERS GUSZTI ELŐADÁSÁBAN
NAGY
VENDEL KARÁCSONYI VERSÉT ELMONDJA ILOSVAY GUSZTÁV
A
GUSZTI RÁDIÓ DECEMBER 13. -i ADÁSÁBÓL
ANGYAL
A SZÉLLEL:
Nagy
Vendel: Angyal
a széllel
Egy
angyal
Hírt hozott a Földre
gyarló embereknek
gyönyörűségére.
Angyal szállt az égen,
Elsuhant csendesen.
Lángot vitt kezében,
Ragyogó fényesen.
Hírt hozott a Földre
gyarló embereknek
gyönyörűségére.
Angyal szállt az égen,
Elsuhant csendesen.
Lángot vitt kezében,
Ragyogó fényesen.
…………….........................……….
Angyal
szállt az égen éj sötétjében
Angyal
szállt az égen,
Halk suhogással.
Kezében lángot vitt
Fényes ragyogással.
Oszlatni sötétet,
Elhozni a fényt,
Hitet vesztett
Embereknek
mondani az igét
A megváltást várva,
Az utolsó reményt.
Tömjén füstjén át
Érezni az erényt.
Angyal szállt az égen,
Elsuhant csendesen.
Lángot vitt kezében,
Ragyogón, fényesen.
az ige megtestesült
Názáretben
egy angyal hozta a hírt a széllel.
Halk suhogással.
Kezében lángot vitt
Fényes ragyogással.
Oszlatni sötétet,
Elhozni a fényt,
Hitet vesztett
Embereknek
mondani az igét
A megváltást várva,
Az utolsó reményt.
Tömjén füstjén át
Érezni az erényt.
Angyal szállt az égen,
Elsuhant csendesen.
Lángot vitt kezében,
Ragyogón, fényesen.
az ige megtestesült
Názáretben
egy angyal hozta a hírt a széllel.
2015.
karácsonyán
************************
13.
VÉLEMÉNYEM SZERINT, OLVASÓINK ÍRTÁK
Kedves
Vendi!
Részed legyen benne! Mármint a Márton-napi vigalomból.
Bevallom, nem tudom, mit jelent a "punya sül a rerniben".
Még
a múltkor akartam neked írni - arra, hogy sok mindent látsz -, hogy néha én is
becsukom a szemem, s akkor a belső látás több mindent megmutat. Reikivel is
foglalkozom. A kezemen keresztül érzem, ha valahol valami baj van, s ilyenkor a
belső szememet próbálom segítségül hívni.
Egyszer láttam valami furcsát, míg egy betegnek áramoltattam a reiki energiát,
és el is meséltem neki. Nagy meglepetéssel hallottam, hogy ugyanúgy nézett ki,
amit kioperáltak belőle. Orrpolipja volt, és mindig kiújult. Akkor is
növekedett az újabb. Azt még kiszedték belőle, de azóta tünetmentes.
Csak ezt akartam neked elmesélni a belső látásról.
Legyenek szép napjaid!
Ylen
2015.
november 9. 9:14 Nagy Vendel írta, <nagy.vendi54@gmail.com>:
NAGY VENDEL: Márton napi vigalom
Márton bátyám
Olyan legény
Feszül hasán
A melles kötény
Fénylő bársony
Az ülepén
pohár bor, kötény, nadrág
mindenik erőt ád..
Márton napján
Libát eszik
Kóstolgatja új borát
Megkínálja jó borivó
Barátját
Az Isten tartsa meg a
Szokását.
Gondolatiba mélyedve
nevén elmélkedve
maga előtt látja
a római katonát,
ki a koldusnak
alamizsnát ád
s kettévágva köpönyegét
felruházza a mezítelent
meztelen voltam s felruháztál
Jézust követvén
ez a hitvallása
a püspökség nehézkes bajaitól tartva
ólban bújt el
a hívságtól félve.
libák árultak el
hangos harsogással
alárendelted életed
a hithű világnak
utánad lohol
ezerhétszáz éved,
a hit , s a remény.
a masinán fől már
a nyakleves, s a ludaskása,
punya sül a rerniben,
asztalon áll a jóféle kadárka
vidám vendégre várva.
fehér abrosz, vörösbor
mindjárt rám kerül a sor.
csak egy liter kadarka kell
hogy az ember ne törődjön semmivel
2015.11.11
................................................................
Na
idefigyeljetek EMBEREK!
Legkedvencebb költő, újságíróm, Vendi!
Szóval, legyen az akár a punya kenyér, vagy a punyé, vagy a kaparó, de leginkább
cigány kenyér.
Találtam egy receptet, de szerintem hibás, bár eddig is tudva lévő volt, hogy a
Deás cigány a leggazdagabb cigány,
De tudtommal, ennek a lepénykének a lényege, hogy nincs benne élesztő.
Ezt drága jó Édesanyámtól tudom, aki Hűvösvölgy legszélén lakott a nemesi
származású Nagyapámékkal, ahová az erdei cigány telepről járt béé egy vén
cigányasszony, segíteni a nemes úr konyháján.
Eközben az úrfi, aki mellesleg a Gizkó férje volt, és a nővérkéje, a szőke,
kékszemű, copfos hajú kis kisasszony, aki mellesleg az Anyám volt, kijártak az
erdőbe, a tanyára.
Szóval, Ők úgy jutottak élesztőhöz, hogy az Öreghez járt segíteni a konyhára az
öregasszony, akit mindég értesített, a gyerekeken keresztül, a szakácsnő, hogy
kenyeret süt.
Ekkor dolgozott kicsit a konyhán, leginkább mosogatott, és takarítgatott,
például a tekenőt, amiben dagasztották a friss kenyeret.
Amíg a szakácsnő kisütötte a kenyeret, addig a cigányasszony kikaparta a
tekenőt, és így nyert ki kis élesztőt, a cigány kenyérhez.
Vagy hívjuk kaparónak, vagy akár punyénak.
Ettől függetlenül ÉÉN a punya kenyér receptjét találtam meg, ami itt olvasható:
Hozzávalók:
2kg liszt,
1 dkg élesztő,
1 evőkanál só,
mennyiségtől függően langyos víz.
Elkészítés:
Alapanyagokat összedolgozzuk,majd dagasszuk, fél órán át.
kelés után közepes lángon süssük,45percig.
Pusza: Az idilli állapotnak örvendő Apátok, a Matula
............................................
HELLO
VENDI
Elolvastam
a magazint jó volt most nagyon sok vers volt benne az
alkalomhoz megfelelően az őszről az elhullásról. Volt ami tetsze,t volt
ami kevésb,é de ez így volt tökéletes.
A linkeket még nem hallgattam meg majd délután.
Akkor megírom a véleményem arról is.
Köszi a magazint,hogy eltudtam olvasni.
További szép délutánt kívánok:
Klarissza
......................................................
Szia
Vendi!
Olvastam a magazint és ahogy mindig lenni szokott: minden ott volt benne.
A hangulat, az ünnepek és a színek...
Köszönöm a lehetőséget a reklámra és még nem készült el a hangos könyv,
de amint megvan, neked jelzem.
A Kitty sorozata most ezzel folytatódott, vagy ez egy külön írás volt.
Csak mert nem szokott címe lenni...
További jó alkotást és készülj a karácsonyra.
Idén nem hiszem, hogy ír Ági, de biztos lesz sok sorstárs, aki finom
ünnepi hangulattal- veled együtt- tölti meg a lapokat.
András
.......................................................
AUSZTRÁLIÁBÓL
JELENTKEZEM
ILOSVAY
GUSZTÁV
Tedd be a keresőbe a fenti web oldalt
Itt
a lehetőség, hogy belehallgass műsorainkba.
Mindig az elmúlt 3 hét műsora található itt.
2 órás műsorunkat 2 x 1 órában lehet lehallgatni.
Mi élvezettel készítettük ezeket a műsorokat - reméljük te is legalább olyan
élvezettel hallgatod!
Kövess minket a Facebook-on - Radio Mozaik Sydney
2015
November 15
Ma
kint voltunk az évi szokásos Szent Erzsébet Otthon búcsúján, amit minden évben
Erzsébet nap körül rendeznek meg. Valamelyik nap kiszámoltuk Katival, hogy18
éve már minden alkalommal ott voltunk ezen a nagyon fontos és kedves búcsún .
Rengeteg ember volt kint és az idő szenzációs volt ..... Nem esett és nem sütött
senkit agyonra a nap. Szóval remek nap volt kint. Ugyan akkor azokról a
hallgatókról sem feledkeztünk meg, akik esetleg nem hallották a helyszíni
adást. Így sok érdekesség mellett a Magyar nyelv szépségéről , különleges
dinamikájáról, és a Magyar nyelv humoráról volt szó. Többek között hoztunk
remek riportokat, hozzászólásokat és verseket.
Amikor az ember( mármint én) a saját
anyanyelvével foglalkozik, még ha ilyen röviden is,mint ahogy ebben az adásban
tettem, valahol megfog a nyelv titokzatossága, múltja és szavakban nagyon
nehezen kifejezhető humora. Remélem te is ezt fogod érezni, amikor
belehallgatsz ebbe a két órába.
KONZULI FOGADÓ NAPOK SYDNEY-BEN ...
...............................................
AZ
511. LAPSZÁM KÉPEINEK LEÍRÁSA
Mátyás Rita: A Megszólalok Magazin képeinek leírása:
1.
Lektori Salutem:
Az olvasókat üdvözlő bevezetője utáni képen Vendi barátunk áll a szokott
könyvespolca előtt.
2.
E-könyvek bemutatója:
Erdősné
Onda Marica egy zöld sövény előtt áll egy piros színű blúzban. Marica hosszú,
göndör, gesztenyebarna hajú, kedves mosolyú, 30-35 év körüli teltkarcsú hölgy.
A következő képen Marica leguggol a fekete színű, Bogi nevű, vakvezető
kutyájához, átölelve őt. Maricán fekete dzsekis télikabát van, piros
pulóverben, és napszemüveggel a szemén, miközben a szél hátrafújja a
haját.
3.
Versek a nagyvilágból:
Tóth
Katalin 60-as éveiben járó, szőke, hosszú, hullámos hajú hölgy, frufruval. Kék
szemeivel derűsen néz előre,miközben zárt szájjal mosolyog. Piros ruha van
rajta. hosszú, lelógó fülbevalók lógnak a fülében.
Zsigai
Klára 50 körüli fekete, félhosszú, göndör hajú, fekete szemű, csinos,
szemüveges hölgy,aki kissé félrehajtott fejjel felfelé néz. Vörös pulóvert
visel, fehér gyöngysor van a nyakában fülében fehér fülbevalója van.
Verse
mellett Vendi a saját előszobája ajtajában áll. Halvány zöld, és keki betétes
pólóban.
Adamecz
Laci széles mosolyával szája felett kis bajuszkával ,szögletes szemüvege
mögül néz ránk.
4.Emlékezés.
Halottak napján
A
következő kép az enyém a versem mellett. Kicsi szobámban készült a fotó rólam.
Kerek arcú, rövid sötétbarna hajam, szemem van. Sejtelmesen mosolygok az
olvasókra. Kékes- barnás ujjatlan felső van rajtam.
Csomor
Heni rövid, fekete hajú fiatal hölgy, farmerkabátban, kék kockás ingben
Kertész
Nóra 50 körüli hosszú, hullámos, szőke hajú hölgy, piros felsőben.
Vendi
barátunk áll a szokott könyvespolca előtt.
Ennek
a rovatnak a végén egy sírkövekkel teli napsütéses temetőt láthatunk, a kép
felső szélén aranysárga faleveleket süt át a nap.
5.
Novelláról- novellára:
Várkonyi
Kitty csinos, fiatal 35-40 éves körül lehet. Hosszú vörös haja, kék szeme van .
Arcát a kezeire támasztva ül az asztalnál fehér blúzban kedves zárt mosollyal
néz az olvasó szemébe.
6.
Elmélkedéseim:
Régi
ismerősünk Árvay Marika, Rövid, de dús világos barna hajú hölgy fehér
felsőben,átszellemült arckifejezéssel az arcán
7.
Bemutatjuk Ylen Morisot:
Ylen
Morisot szemből látható rövid, vörös, fru-frus hajú 50 körüli hölgy,
barna szeme derűsen néz ránk. Sötétkék pulóverben látható.
Az ő fotója alatt a szobra látható,melynek durva faragása követi a forma
vonalit. a szobor, egy feltartott kezű embert formáz, a mellkasánál, egy
kidudorodás jelképezi a fájdalmat.
8.
Hazai tájakról- Nagy Vendel versei:
Vendi barátunk ezen a képen , egy iskolai karácsonyi műsoron ül a katedra
mögött, mögötte zöld iskolatábla, feldíszítve. Előtte az asztalon egy piros fém
karácsonya látható. Vendin okkerszínű zakó, és fehér, kigombolt nyakú ingben
van.
9.Örömhír-
Megjelent:
Jenei András szőkés vöröses , középen elválasztatt frizurájú fiatalember fekete
szürkebetétes pulóverben pipával a kezében, kis bajússzal, kis szakállal.
A könyvborítóján barna színű homokdűnék előtti köveken ábrák vannak, a középsőn
egy szem látható
10.
Mai sztárvendégünk:
A képen S. Nagy, és Csongrádi Kata látható.S, Nagy Világoskék ingben, fekete
zakóban van, Csongrádi Kata, párja vállához hajol, és egy dobon próbálnak
dobolni,Katán fehér garbó van és farmer mellény farmer nadrággal. Szőke haja
a feje tetején lófarokban össze van fogva.
A következő képen a könyv arany színű borítója van.
Az első borítón S. Nagy fiatalkori képe van, mely alatt egy kotta látható a
munkásságát illusztrálva. A hátsó borítón felül egy fotó van a párról! S.
Nagy mosolyogva ül egy széken,, fehér ingben, fekete öltönyben, Kata hátulról
átöleli őt! Boldognak látszanak!Mögöttük egy szép csokor látható. A lap bal
oldalán a pályatársak, előadók vannak felsorolva, a képeik mellett.
11.
Füstölgéseim:
Véghelyi
József komoly megbízható úriember sötétkék zakóban, homokszínű ingben, csíkos
nyakkendőben. Józsi ovális arcú, kopaszodó úriember, kék szemekkel.
.A cikk végénél, Egy piros színű kérdőjel előtt áll egy gondolkodó bábfigura.
12.
A Holnap Magazin bemutatkozása:
Ez
egy képtelen rovat.
13.
Versről- versre:
Hollósy
Tóth Klára 50 körüli, kissé teltkarcsú, csinos hölgy Rövid barna haja van.
Komoly arccal néz az olvasókra. Fehér- fekete mintás felsőt visel.
A kép ovális alakú.
Tóth
Katalin 60-as éveiben járó, szőke, hosszú, hullámos hajú hölgy, frufruval. Kék
szemeivel derűsen néz előre,miközben zárt szájjal mosolyog. Piros ruha van
rajta. hosszú, lelógó fülbevalók lógnak a fülében.
Adamecz
Laci széles mosolyával szája felett kis bajuszkával ,szögletes szemüvege
mögül néz ránk.
Kovács
József hatvan éves, piros pozsgás arcú, vidéki úriembernek néz ki, aki kedvesen
mosolyog az olvasókra, ősz hajával szürke öltönyben sötétkék nyakkendőben.
14.
Véleményem szerint- olvasóink írták:
Ez
a rovat is képtelennek nevezhető, kicsit viccesen.
15.
Humorka:
Az
első kép a szerkesztő úr, és laptulajdonos Vendel egy újabb fotója
most nincs szemüveg, Keki színű ujjatlan trikóban ül a számítógépénél, sötétkék
rövidnadrágjában, ami ebben a hűvös nyárban, néha fázni szokott. Két keze a
billentyűzeten pihen. Mellette egy kazettás, üvegezett ajtó, amin összefogva
egy bordó színű selyemfényű sötétítő függöny van.
Lejjebb a képen egy fehér pólós, bozontos vörös hajú bohóc van, a nyakánál
pedig három nagy fodor látható piros szegéllyel, az orrán egy bohócorral.
16:
Neved napján gratulálok Neked:
Ebben
a rovatban sincs leírni való kép.
17.
Természetgyógyászat- Soponyai Mihály rovata:
Soponyai
Mihály, aki ezt a rovatot írja, széles arcú szőke ötvenes éveiben járó
úriember, aki széles mosollyal néz az olvasóra.
A következő képen a mezei cickafark, fehér, fészkes virága látható.
18.
Szerkesztői üzenetek:
Ebben
a rovatban sincsenek leírható képek.
Ebben
a magazinban 31 képet írtam le a barátaim részére. Egyebet nem mondhatok! Itt a
vége, fuss el véle! Aki nem hiszi, járjon utána! Olvassátok olyan szeretettel,
ahogyan én írtam nektek le!
Szeretettel
Rita
..........................................................
Kedves Vendi!
Érdekes
az eszmefuttatásod és jó is. Valahogy magaddal ragadtál.
És
vannak benne kifejezetten fölséges részek is…
Elismeréssel
gratulálok:
Poétaöleléssel
üdvözöllek - Feri (jocker/Kíber/Feri)
From:
Nagy Vendel [mailto:nagy.vendi54@gmail.com]
Sent: Thursday, November 26, 2015 3:57 PM
To: Jocker Kíber Kft
Subject: Re: Vers megküldése publikálásra - Kustra Ferenc
NAGY
VENDEL: LEVENNI
A VÁMOT...
Gyors
lovakról leszedik a hámot,
Ne szaggassa tovább az istrángot.
Fejét rázza, mutatva a rangját,
Sörényét vetve, himbálja sallangját.
Hamarvást bogozni kell a hámfáról,
Akár cúgos cipőt a sámfáról.
Szépasszonytól levenni a vámot,
Senki ne értse félre,
ha megérdemli, megadózok érte.
Örömmel omoljon erős karomba .
Hordom a javakat neki halomra.
ráúszással lehet elérni a püspökfalatját,
Nehezen adja meg magát.
Érezze testén álmai vágyát.
Mint megannyit újrázva, kitéve mustrára,
Kimennie ne kelljen söthenyes utcára,
Aranyláncot vetve hattyú nyakára,
Mondván,ne gondolják, nem vagy senkié.
Higgyék nem dolgoztál hiába.
Nem SZÍIVVEL szeretni, Korbáccsal NEVELNI..
Még a tengert sem lehet,
Nemhogy dacos lelkeket.
Csillagokig eljutni mint a nagyok,
Megmarkolni a Holdat, s a Napot,
Szeretve őket, köszönettel vagyok.
Feledve sokféle csalóka álmot,
Vigyázva minden kis virágot.
Hiába hódítod az eget vadul,
A lassú csiga is levél alatt lapul.
........................................................
HOZZÁSZÓLÁSOK
A HOLNAP MAGAZINBAN MEGJELENT VERSEKHEZ..
2014. szekszárdi szüret
ronika
- 2014. szeptember 10. 19:46:53
Kedves Vendel!
Örömmel olvastam ízes versedet szinte láttam és éreztem a szüret hangulatát.
Örülök, hogy itt is megtaláltalak.
Szeretettel: Veronika
…………………………..
Bartina
tánc
Zsermen
- 2014. szeptember 14. 12:09:15
nem ismerem a Bartina táncot, de ha ilyen a ritmusa, akkor elég nehéz lehet
járni.
üdv:
zsermen
……………………………….
#4
Hespera - 2014. szeptember 13. 22:37:10
Kedves Vendel!
Szívesen olvastam versed.
Ahogy haladtam a sorokkal, egyre jobban belejöttem, mármint egyre jobban rám
ragadt a vidámság, a táncos hangulat.
Tetszik.
Hespera (Bieber Mária)
…………………………..
#3
Rzsike - 2014. szeptember 13. 18:32:33
Vidámodtunk.
………………………….
#2
farkas viola - 2014. szeptember 12. 14:47:35
Kedves Vendel!
Szinte magam előtt látom a vidám népséget, de hisz ez egy esküvő! Biztos Te is
részese voltál, azért írtad le ilyen élethűen. Sok boldogságot az ifjú párnak,
Szeretettel: Viola
……………………..
#1
ronika - 2014. szeptember 12. 13:20:58
Kedves Vendel!
Versed csupa vidámság és jó kedv.
Szeretettel: Veronika
……………………….
életkép
ronika
- 2014. szeptember 17. 19:14:00
Kedves Vendel!
Szép emlékezés az életképed.
Szeretettel: Veronika
……………………….
vakiron
Zsermen
- 2014. szeptember 27. 16:10:55
Kedves Vendel!
Tipikusan az a vers, ami az írás lehetetlenségéről, hiábavalóságáról szól, a
kételyről, amelynek végén mégis kikanyarodik egy egészen helyre kis költemény.
grat.
zsermen
………………………….
2014
karácsonyán
Kövesdi
Ferencné - 2014. december 26. 20:09:18
Kedves Vendel!
Te nem megenni akarod a kalácsot,hanem megosztani.adni másoknak is.
Igazad van!
Szeretettel:Kövesdi Teri
Boldog
Új Évet
……………………..
#3
Zsermen - 2015. január 05. 21:54:32
nekem a verseléssel is teljesen átjött a " hangulat"
BUÉK:
zsermen
…………………….
#2
Rzsike - 2015. január 03. 16:46:45
...,és mondta?
……………………..
#1
Oroszlan08 - 2015. január 03. 16:41:38
Nagyon kedves vers!
Szeretettel gratulálok: Ica
………………………..
ide
születtem
Kövesdi
Ferencné - 2015. október 24. 20:28:29
Kedves Vendel!
Gyönyörű és igaz verset írtál.
Ez történelem....így volt.
Szeretettel:K. Teri
……………………………
#3
MMarcsi - 2015. október 23. 18:53:49
Nagyon jól összeszedett emlékezés,tetszett
Marcsi
……………………….
#2
deva - 2015. október 23. 10:20:11
Hazafias versedhez szívvel gratulálok. Éva
………………………….
#1
farkas viola - 2015. október 23. 08:16:08
Kedves Vendel!
Megható versed meg is ríkatott. Tetszéssel olvastam és üzenem: jó, hogy ide
születtél és itt is vagy... "hol élned, s halnod kell".
Szeretettel gratulálok: Viola
……………………………
kék
csillag
barnaby
- 2015. október 28. 19:33:06
Lepergett a film a jövőből idelátogató kíváncsi előtt a földi emlékeiből.
..Rácsodálkozott a kék bolygóra, mely felvillant egy pillanatra, mielőtt
elnyelte volna a fekete lyuk...es megismerhette az embert, ki fő oka volt e
csoda elpusztulásának...számomra ezt üzeni a versed. Gratulálok, eléggé
apokaliptikus látomás, de nem valószínűtlen. ..Sajnos Üdvözöllek:b.
…………………………….
#4
dzsenyami - 2015. október 28. 14:24:07
A téma jó, de tömöríts, tömöríts, gyomlálj - mondja neked egy olyan, aki maga
is beleesett ezekbe a hibákba, de még hogy ..
Szeretettel Ilona
……………………………..
#3
Zsermen - 2015. október 28. 09:01:07
Én már a lófej ködnél elvesztettelek kedves Vendel!
Bár a Pegazusok magasra szállnak, de nem biztos, hogy jót tesz nekik a galaxis.
üdv: zsermen
……………………….
#2
deva - 2015. október 28. 06:23:37
Kedves Vendel. Komoly alkotás, még olvasni kell!
…………………………..
#1
Farkas Viola - 2015. október 27. 04:31:10
Kedves Vendel!
Nehéz szavakat találni versed mélységeire. Érinted a szörnyűségeket, minden
sornak történelmi jelentősége van, jelenben és amit a közelmúltban - kétezer év
- és előtte átéltünk. Igen, már az utolsó lehetőség következhet: a KÉK CSILLAG!
Muszáj többször olvasni.
Szeretettel gratulálok: Viola
……………………………..
novemberi fények
Zsermen
- 2015. november 01. 17:48:32
jaj, nagyon szép megemlékezés, annyira átélhető a temető leírás, és a
megemlékezés-látogatás megjelenítése, finom, sodró, igényes sorokba rejtve,
szépen elkeverve a kül- és belvilág színeit.
"
Fenyőfaághoz simul az apró koszorú...
Megnyugszom, s szívemből elillan a ború."
Részvétem:
zsermen
………………………..
#2
vadvirag47 - 2015. október 31. 10:06:45
Nagyon szép, szívhez szóló, szomorkás megemlékezés.
A természeti képekkel szelídíted a múlhatatlan bánatot, s a csillagokat hívod
hozzá enyhet nyújtó társul.
Rendkívül tetszett, gratulálok remek versedhez. F.Egri Rózsa
…………………..
#1
a_andrea - 2015. október 31. 09:02:50
tetszett a vers. van a halottak napjának is egy meghitt, elmélázásra késztető
hangulata. az elmúlás számunkra még mindig egy misztérium, pedig része a létnek
amióta világ a világ.
(a szép őszi virág neve krizantém, m-el a végén)
…………………………
sírfelirat apámnak
jucika2
- 2015. november 15. 20:45:41
Nagyon szép vers. Köszönöm szépen. Igaz én Édesanyám siratom, de versed megkönnyeztem.
……………………………..
#1
Csomor Henrieett - 2015. november 10. 11:00:17
nagyon megható vers. mély érzésekre vall. gratulálok gyönyörű könnyfakasztó
verséhez. tisztelettel Csomor Henriett
……………………………
ölelni
és ölni
Zsermen
- 2015. november 13. 22:08:05
" Hosszú életem során
nemigen gyóntam
csak nagy ritkán.
vágyaimat, bűneimet
nem mondom meg senkinek.
akkor sem vallok be semmit
hogyha ütnek.
ez jó hír híveimnek.
pedig sokszor loptam
csaltam és hazudtam
néha ölni is akartam.
azzal a kezemmel melyikkel
öleltem és gyermekem takartam.
mindenkinek érdeme szerint
vagy kezet fog velem,
vagy rám legyint."
eddig
ez nálam 11 - es, és azt mondom, hogy ilyenekkel kellene nyerni a pályázatikon
10 oldal ingyenest.
Aztán,
mintha egy másik versbe csöppentem volna a "fellépéstől", bár a
verselés maradt és persze a színvonal is, de valahogy esetlegesebbnek tűnt.
A vége megint felcsillanás...
gratum: zsermen
……………………………
kopár
fák közt
zina
- 2015. november 27. 20:58:25
Az indítás nagyon tetszett, aztán kicsit 'erőt vesztett', de lehet, hogy csak
első olvasásra.
…………………………….
#4
Roberto - 2015. november 25. 18:29:50
Tetszett. Üdv: Robi
……………………………
#3
mami - 2015. november 25. 09:24:34
Kedves Vendi!
Nem
reményteli inkább bizakodó az érzés ami érzést a versed kiváltott bennem.
Üdvözöllek:
Róza
…………………………
#2
Rzsike - 2015. november 24. 19:23:55
Kedves,. Várjuk,a vasárnapokat és az ünneplés varázsát.
……………………..
#1
a_andrea - 2015. november 24. 19:12:31
tetszett.
KÖSZÖNÖM
AZ ÉRTŐ REAGÁLÁSOKAT.
VENDI.
...............................
A
MIKULÁSNAK
Egész
nap dacoltam,
rossz kislányka voltam.
Mondtam rossz a világ,
nem játszom nagymamát,
haragszom is terád.
De
te jó voltál,
örömet okoztál,
kicsi Mikulásom,
ezt még meghálálom!
Szia,
drága Vendi, boldog Mikulást!
ZSÓFI
Nagy
Vendel <nagy.vendi54@gmail.com>
írta:
MIKULÁS
Ha jó voltál ma,Jókedvű, és vidám
,Nem morcos, és nem DACOS,
Ha még hiszed,
S várod a csodát,
Ajándék jár Neked,
Nem aranyos virgács.
Ma este még Hozzád is eljöhet
Egy elképzelt Várva várt Mikulás
..............................................................
Nagy Vendel: MIKULÁS, MIKULÁS..
Mikulás, Mikulás,
Csudálatos
Látomás.
Rőt
ruhája Piros bodor,
Ősz
szakálla Fehér fodor
Édes,
puha vattacukor
Hajlott
hátán Teli puttony,
Csizmája
kopog,
Talpa
alatt Friss hó ropog.
Versért,
dalért cukrot ad.
Ajándékot
Osztogat.
Szánkó
szárnyán libben Ő,
Jövőre
is újra jő
2015. 12. 06
************************
14.VERSRŐL
VERSRE
TÓTH
KATALIN: Csodálom.
Csodálom
a szeretetet,
mely megrengette az eget.
A föld is megújult belé,
azóta jöhetünk elé.
Édes
Atyám,mert megváltoztattál,
Csodát- csodára Te halmoztál,
Jöhetek úgy, ahogy vagyok,
lelked csodái oly nagyok.
Naponta
álmélkodom rajta,
Ki az, ki éppen igy akarta?
Ily tökéletes munkát végzett,
Ki az, ki hátra sose nézett?
Célegyenest
előre, bátran,
önkéntesen halálra szántan.
Üldözök között nem rettenten,
Ő elvégezte a kereszten,
azt,
amit én megérdemelnék,
ha szent nevében most nem hinnék.
De csodát tett a kegyelem,
Jézus megváltom lett nekem.
Csodálatom
azt, mit meg nem értek
nincs benne semmi bűnös érdek,
Csak véghetetlen szeretete,
mely a világot megrengette.
........................................................
KERTÉSZ
NÓRA : Valakinek
35.
Bocsájtsd
meg nekem,
mert szeretni merlek
oly féktelen szerelemmel...
s én is megbocsátok.
hogy vadgalambszárnyon
röppentél életembe hirtelen
s hihetetlen sebességgel
sebezted meg érzékeny lelkemet.
Évtizedek várakozása megérte,
végre örömhírt kapni felőled,
és akit eddig nem ismerhettem,
mára boldog szerelmese lettem...
Önkéntes egyedüllétemet azóta betöltöd
éjszakáim nyugalmát és álmait őrzöd.
Szívem minden érzését naponta felkínálom
hogy magányosságod téged se bántson.
Testi, lelki életünket ha alá is ássa
érintkezéseink olthatatlan parázsa,
mi együtt így vagyunk jók egymásnak
irigyelve létezünk az emberi világában,
és együtt kérünk bebocsájtást Isten országába,
aki végzetes szerelmünket majd megbocsájtja.
......................................................
SZÉLL
MAGDOLNA: Útravaló
Fonj
álmaidból
szilárd
vágyakat,
vágyfonálból
horgolj,
vezérlő
célokat.
Ha
cél lett a képzelet,
kovácsolj
terveket,
oszd
be az életed,
ne
szórd szét a perceket.
Kínos
gondossággal
mérték
az idődet,
Bosszúval,
haraggal,
nem
fecsérelheted.
Ne
béleld az időd
szomorkodással,
sejtet
emésztő
önsajnálattal.
Bármi
történhet,
a
forgás nem áll meg,
a
homokszem egyre,
sűrűbben
pereg.
Nem
arra születtél,
hogy
vesztes legyél,
ha
kudarcod mellé
mégis
kerül kenyér.
Légy
derűs és érezd,
hogy
figyel rád egy lélek,
őrzi
minden lépted,
jelet
szór elébed.
2015.
Ha
a verseimre kíváncsi vagy, az alábbi linken megtalálod.
...................................................
SCHVALM
RÓZSA: Mélység
peremén
Ha
mélység peremén vezet utam,
kezemet szorosan fogd meg Uram!
Tereád felnézve biztos léptem,
veled járva nincsen mitől félnem.
Szereteted
megtart, hit felemel,
fényedben oszlanak a fellegek.
Mélybe zuhanni nem hagyod híved,
erővel töltöd be gyarló szívem.
Egén
felragyog égő csillagod,
drága ajándék, örökül adod.
Árasztja reménység lángsugarát,
sejteti földön túl égi hazám.
.....................................................................
TERIKE
FÁBIÁN FERENCNÉ: Anya
vagyok!
Anya
vagyok, – bár nem annak születtem.
Anyává én, egy csodás napon lettem.
Érdekel téged, hogy mit dolgozom?
Nem magyarázom, csak összefoglalom:
Anyává én, egy csodás napon lettem.
Érdekel téged, hogy mit dolgozom?
Nem magyarázom, csak összefoglalom:
![](index_elemei/FC3A1biC3A1nFerencnC3A9.jpg)
nézik az álmuk szebbik oldalát.
Alvó arcukra lágy puszit adok,
ilyenkor én, egy halk vekker vagyok.
Így
kezdődnek a munkás reggelek.
Ébresztő után a konyhába megyek,
Kezem által az asztal megtelik,
ahogy készítem a finom reggelit.
Ébresztő után a konyhába megyek,
Kezem által az asztal megtelik,
ahogy készítem a finom reggelit.
Amint
leül az útra kész család,
szakácsból máris pincérré vedlek át,
ami csak kell, kezük alá rakom:
- 'Ne menj el éhen, drága angyalom!'
szakácsból máris pincérré vedlek át,
ami csak kell, kezük alá rakom:
- 'Ne menj el éhen, drága angyalom!'
Ők
útra kelnek, én itthon maradok,
utánuk mindig szép rendet rakok.
Takarítónő - ez most a szerepem.
elvégzem én, - habár nem szeretem.
utánuk mindig szép rendet rakok.
Takarítónő - ez most a szerepem.
elvégzem én, - habár nem szeretem.
Azután
én beszerző, is vagyok!
Ebédhez, vacsorához bevásárolok.
de kreatívnak kell lennem nagyon,
mert pénztárcámban nincs egy kis vagyon.
Ebédhez, vacsorához bevásárolok.
de kreatívnak kell lennem nagyon,
mert pénztárcámban nincs egy kis vagyon.
Ha
nálunk baj van, valaki beteg,
én gyógyító, tudós orvos leszek,
és ápoló, ki nyugtat, borogat,
és gyógyszerész, ki kever porokat.
én gyógyító, tudós orvos leszek,
és ápoló, ki nyugtat, borogat,
és gyógyszerész, ki kever porokat.
És
tiszt leszek, ki parancsokat oszt,
és panaszkönyv, ha nem ízlik a koszt.
Ha ünnepelsz én tortát készítek,
s lám ilyenkor a cukrászt nézitek.
és panaszkönyv, ha nem ízlik a koszt.
Ha ünnepelsz én tortát készítek,
s lám ilyenkor a cukrászt nézitek.
Mosoly
az arcon, s már fotós leszek,
- hiszed – magamnak fényképezgetek?
Aztán, mikor majd elszáll az idő,
jó lesz, hogy annyi fénykép jön elő.
- hiszed – magamnak fényképezgetek?
Aztán, mikor majd elszáll az idő,
jó lesz, hogy annyi fénykép jön elő.
És
délután, szép programod, ha van,
sofőr leszek, s szállítlak boldogan,
Legyen az sport, művészet, más egyéb,
én viszem el a kedves csemetém.
sofőr leszek, s szállítlak boldogan,
Legyen az sport, művészet, más egyéb,
én viszem el a kedves csemetém.
Ha
nagy leszel, s rád tör a szerelem,
tanácsadóként beszélhetsz velem.
Tanár leszek, ki életre tanít,
és megsúgom a szerelem titkait.
tanácsadóként beszélhetsz velem.
Tanár leszek, ki életre tanít,
és megsúgom a szerelem titkait.
Amit
tanultam, azt mind átadom,
nem lazsálok, nincsen szabad napom.
Éjjel-nappal szolgálatban vagyok,
s amíg csak élek, ANYA maradok!
nem lazsálok, nincsen szabad napom.
Éjjel-nappal szolgálatban vagyok,
s amíg csak élek, ANYA maradok!
..................................................
KUSTRA
FERENC: Itt
az utolsó levéltánc…
Komoran
támad az ősz, metszőek a színek.
Jő
majd még a tél is, de a szánkó még minek?
Ősz
jő és átveszi a totális hatalmat,
Átszínezi
a bokrot, leveleket, fákat…
Ha
leesik egy levél, az, az utolsó levéltánc…
Ha
sok esik le egymás után, az már a füzértánc,
Mert
a nagy hidegben majd, fáznak és lehullnak
Hideggel
vívott végső harcban elhulltatnak.
A
szél is kíméletlenül, folyvást fújja őket,
Szegény
levélkék már nem éreznek örömöket,
Őket
a nyár már nem élteti,
Földet
mindannyiuk eléri.
A
fakóró magára marad, egyedül didereg,
Kopaszon,
sikoltva, mert nincsen már levél egyveleg.
A
sároskás úton felfröccsen a zivatar.
Kihűlt,
oly’ hideg sáros lé koszos… betakar.
Már
csak röpke sóhajtás a nyár.
Táncos
belépésre az ősz vár…
Már
hajnali ködben ébredve kel a lélek,
Aranyló,
őszi levél halom… ez már tények.
Még
a szél rezegtetett levelek néznek merengőn,
Hogy
majd mikor, hogyan érnek földet, együtt, kerengőn.
Mindezen
azért ne csüggedjünk, az ősz színesen szép,
Mi
meg csak ámulva nézzük olyan, mint egy álomkép.
A
színesen pirosló, viharos ősz mosolyában
Sóhajtás
lesz a szóból, én pihenek nyoszolyában.
A
nyár még küzd, birkózik, nem adja egykönnyen magát
Hűvös
őszi uralommal, nem veszejti önmagát…
Én
még lefekszek a földre őszies ég alatt…
Nyoszolyám;
lehullott levelek… derekam alatt.
Vecsés,
2012. november 5.
..................................................
YLEN
MORISOT: Készülődés
Nyári
varázs kopik, foszlik,
mezők
háta pőre,
vizek
tükre fodrozódik,
ember-havak
jőnek.
emlékek
mesélnek,
bágyadt
bogár árnyékot tűz
ablak
üvegére.
Barna
rögöt eső mossa,
új
kenyér csírázik,
Mihály-napi
állatcsorda
völgyekben
tanyázik.
Jéglehelet
levelet űz,
nyugalmat
remélnek,
rőzse
lángja kemencét fűt,
vad
szelek zenélnek.
Komor
varjak kutakodnak,
károgva
vitáznak,
fehér
ködök lopakodnak,
kabátok
eláznak.
Fagyos
fűszál zúzmarát tűr,
hangok
csendesülnek,
ember,
állat vackára dűl,
álomba
merülnek.
………………………….
YLEN
MORISOT: Köd
Köd
nedvezi hajam
tapad
homlokomra jegesen bántón
fájón
süket világ
vitáz
pörlekedik komoran tompán
bomlás
szaga terjed
kertem
csupaszon ásítozik ronda
lomha
éjmadarak
maradnak
vendégnek komor talaján.
……………....................…………
YLEN
MORISOT: Ködben
A
nap fehér tallér a tejszerű légben.
A
hangok letompulnak.
A
gondolatok is.
Suhanunk
valahová.
Angyalszárnyak
takargatnak.
Könnyeik
cseppje megül a hajunkon.
Bőrünkön.
Méla
csönd a térben.
A
föld rögei között a fűszálak
Tegnapot
izzadnak.
…………............................…………..
YLEN
MORISOT: Hópelyhek
Libben
a kelme
hópihe
selyme,
fénytelen
égbolt
szürke
lepel.
Mennyország
küldte,
szél
fia szülte,
angyali
fényfolt
fehér
sereg.
Langy
puha paplan
beborít
lassan,
halkuló
régvolt
ezüst
teher
![]() |
Hópelyhek... ............................................................. |
Adamecz
László: ADD JELÉT…
![](index_elemei/AdameczLC3A1szlC3B3.jpg)
mosolyod, derűd ünnepre ajánlod.
S már reményt ad a rég kopott barátság,
szorongó szívem mikor ujjong már?
Gyászodban
fájdalommal szóltam őszintén,
párodnak, neked tisztelettel adózzék.
Két órát fagytak csontjaim a gyásznapon,
keserű kérdésem szívedig áthatott.
párodnak, neked tisztelettel adózzék.
Két órát fagytak csontjaim a gyásznapon,
keserű kérdésem szívedig áthatott.
Miért
kellett ily hosszan búcsúzni,
tél havában, hóban sokunknak átfázni?
Gondolatom sem volt téged megbántani,
keserű szám szólt, s nem akart ártani.
tél havában, hóban sokunknak átfázni?
Gondolatom sem volt téged megbántani,
keserű szám szólt, s nem akart ártani.
Annyit
fájt már lelkem ebben a világban,
add jelét, barátságod sokat ér magában.
Hadd legyek ismét boldog, hozzád tartozom,
Isten áldjon érte minden nap és utadon.
add jelét, barátságod sokat ér magában.
Hadd legyek ismét boldog, hozzád tartozom,
Isten áldjon érte minden nap és utadon.
Adamecz
László
+36/70- 235- 2733
http://lelekmuzsikusok.googlepages.com
Tatabánya, Léleksegítő alapitvány
www.leleksegito.hu
+36/70- 235- 2733
http://lelekmuzsikusok.googlepages.com
Tatabánya, Léleksegítő alapitvány
www.leleksegito.hu
..............................................
![](index_elemei/ZsigaiKlC3A1ra.jpg)
Magyarországról, Győr városából
Szeretem mindenben a természetességet. Gondolkodásban, és tettekben is.
Őszinteséget, melyet adok, mástól is elvárom. Pozitívan közelítek meg személyeket,
és dolgokat. Segítek bajbajutott, és engemet megkérő embertársaimnak. Előttem nincs
lehetetlen! Azt a szót, hogy nem tudom, nem akarom, úgysem sikerül, nem ismerem!
Megfogalmazódott bennem: Aki nem tud kérni, nem tud megköszönni, és ha tévedett,
vagy vétett, azt mondani, - bocsánat, hogyan tehetem jóvá? Annak még van mit
tanulnia!
Adni úgy kell tudni, hogy el is lehessen fogadni! Elfogadni, pedig csak azt lehet,
amit úgy adnak! Vallom ezeket a nézeteimet. Végzettségemet tekintve közgazdász-
logisztikus vagyok. Győrben élek. 51 éves koromban, magatehetetlen, béna szüleim
halála után államvizsgáztam.
Szeretek verseket írni a szeretetről, szerelemről, de írok keményebb hangú,
országomat, hazámat féltő, és védelmező verseket is. Az élet nagy harcossá nevelt.
Tudok dacos is lenni, végsőkig harcolok az igazság oldalán. Egy barátot, viszont
soha nem hagynék bajban magára! Lelkemben a békét és a szeretetet hordozom, melyből
mindig őszintén adok!
Szeretettel: Zsigai Klára
……………………….
Zsigai Klára :Igaz barát
Tudod ki az igaz barátod?
Kitől kérsz, nem csak ígér,
Nem mondja neked soha,
Sajnálom, együtt érzek,
Szólj csak, veled vagyok,
Pont most, rá nem érek!
Mindig kitart melletted,
Szemedből mindent lát,
Lelkednek balzsamot ad,
Kimondatlan szavat érez,
Szótlan tettei követnek.
Könnyed törli, veled sír,
Bajban kezed megfogja,
Utolsó falatját is osztja,
Őszintén figyelmeztet,
Hibát ne követhess el,
Melletted, soha ellened.
Elfogad, amilyen vagy,
Rajtad nem változtat,
Tanulsz tőle, jó vele,
Erősít szava, hitele,
Szeretet mellé mindig,
Kedves, őszinte a szava.
Nem hagy faképnél,
Mint egy nyűtt cipőt,
Látszatra sosem ad,
Háttérből is figyel,
Kezet nyújt, adni úgy,
Hogy elfogadhassad!
Nem kérdi azt, miért?
Nem egy Nagymenő,
Gazdag szájhős!
Kincsét belül érzed,
Minden egyes tette,
Sugároz igaz szeretetet
Győr, 2008. január.4.
………………………..
Zsigai Klára: Tél fájdalmas sóhaja
Boldogan kiált a fenyő, csodás tél vár ránk!
Elme fel nem foghatja, megfagyott életek,
Vonakodva haladnak tovább barlangokba,
Befagyott patakok, tükörfényes sínpárok,
Útszéli bokrok, hófödte utak, háztetők,
Fehér keresztek, betakart temetők.
Megfagyott, tető nélküli boldog szabadság,
Vakító kábulat, dermedten csillanó remény,
Csodálkozó, tágra nyíló gyermeki félelem,
Fehér gyertya pislákoló fényénél éheznek,
Lelkükben akarat, fény nyitja jövő kapuját,
Benn meleg lehelet, kinn csikorgó valóság.
Hó alatt titkok poklaira, félelmekre lelnek,
Mélyen beásta magát vak szürkeség félelme,
Vágyak hegye égig ér, tőle több fényévnyire!
Élni szeretnének, holnapban bízva, remélve,
Reszkető fagyos kezek égbe nyúlnak, kérnek,
Sorsuk megbélyegzett, semmitől nem félnek.
Kémény füstje távol násztáncát lejtve száll,
Meleget, büdöset, zsíros bűzt messzire okád.
Arcokon mosoly, könny már rég megfagyott,
Tűz meleg fényénél szeretet, életre elvarázsol.
Tél figyel, megrázza fehér szakállát a tájra,
Hópelyhek táncolnak, kergetőznek vidáman.
Kíváncsian ablakokon mindenhova belesnek,
Hangos kacagás, gyermekzsivaj, nagykanál,
Hízott kedvencek, meleg otthon, családi fészek.
Hol van a megbecsülés, elfogadás, lemondás,
Igaz szó, tisztelet, önzetlenség, feltétel nélküli
Szeretet? Hol van belátás? Mondjátok nekem!
Fagyos jégcsapok nyúlnak le paloták ereszén,
Húsba vágó sorsok, széllel bélelt fadobozok,
Kartonpapírok, ponyvatakarók, fekete felhők,
Fájdalom, éhezés, nem múló betegség,
Szenvedést felváltó békét, mennybe költözés.
Tél felsóhajt, eleredt könnye ereszekre fagy,
Aggódó félelem felkiált, fogd meg a kezem!
Szeressétek egymást, napsugarat, Új életet!
Fagyos ereszek helyett, harmatos jó reggelt!
Szenvedést átélni mondjátok, hogyan lehet,
Mit tegyek?
Szomorú valóság, szikrázó puha fehér teher,
Holdfényes temetők, fagyos szürke gránit,
Csillogó aranybetűs fehér márvány sírok,
Megfagyott vörös rózsa, hírtelen múló halál.
Utolsó sóhaját Tél fájdalmában kimondani
Nem tudja, hófehér paplannal fátylát féltőn
Ráteríti egységesen, jelenre, és a múltra.
"Adni úgy kell tudni, hogy el is lehessen fogadni.
Elfogadni, pedig csak azt lehet, amit úgy adnak!"
(Zsigai Klára)
************************
15. MEGJELENT...
JENEI
ANDRÁS HANGOSKÖNYVE: DŰNESZEMEK
Az alábbi leírásban benne van, hogy hol lehet letölteni elvileg a
Dűneszemek hangos könyv változatát.
De az ott egy csomagolt file, ezért fontos, hogy ha felnézel a MEK
oldalain a Dűneszemek részre , s ez is olvasható a leírásban, ott a
hangos könyvet is le lehet tölteni.
Íme:
Cím: Dűneszemek
Alcím: Válogatott novellák
Szerző: Jenei András (1976-)
Borító: Kaszás Zsófia
Hangos könyves megjelenés: Dűneszemek (Válogatott novellák). Szerzői
kiadás, Pécs, 2015
ISBN: 978-80005-5-0
Előadja: Gépész
A felvétel készült: 2015
Játékidő: 02:04:32 (125 perc)
Bitráta: 128 kbps / 22 kHz / stereo
Felelős Kiadó: Ambrus Attila József
Jogállása: CC BY-NC-SA 2.5 HU
A
hangos könyv szöveges változata már a MEK-ben van:
Szöveges megjelenés: Dűneszemek (Válogatott novellák). Szerzői kiadás,
[S.l.], 2015, 65 oldal; itt lehet a hangos könyvet még letölteni a
szöveges mellett is...
Átmeneti
tárról innen tölthető le gyorsan:
Végleges
tárhelye:
András
…………………........................……...
MEGJELENT ÁRVAY
MÁRIA HANGOSKÖNYVE: ERRŐL
JUT ESZEMBE
Kis
könyvemet ajánlom mindazoknak, akik szeretik az idézeteket, vidám történeteket,
tanulságos, elgondolkodtató élményeket.
Írásaimmal
üzenni szeretném, az emberek belső értékei a legfontosabbak! Rengeteget
nyújthatunk embertársainknak egy-egy nemes gesztussal, egy kis mosollyal, pár
kedves szóval!
Könyvem
az alábbiakban olvasható:
Köszönöm,
Vendi, hogy eddig is lehetőséget adtál írásaim publikálására! Olvasóimnak pedig
köszönöm, hogy mindeddig figyelemmel kísérték történeteimet!
Olvasni
jó, maradjon ez így továbbra is! Kellemes perceket kívánok mindenkinek!
Árvay
Mária
................................................
TALÁLTUNK
EGY ÚJ LEHETŐSÉGET
Holnap Magazin bemutatkozás
Magazinunk
2008 márciusában jelent meg először az interneten, majd 2010. márciustól
nyomtatásban is HM Holnap Magazin néven.
Internetes oldalunk elérhetősége:
Nyomtatásban megjelenő magazinunk internetes reklámoldala:
A magazin 7 éves fennállása óta mintegy 1,4 millió látogatónk volt.
Regisztrált tagjaink száma jelenleg: 5265 fő és folyamatosan nő.
Röviden magazinunkról:
A Holnap Magazin egy bulvár és politikai hírektől mentes összművészeti,
kulturális magazin.
Internetes oldalunkon és nyomtatott magazinunkban is ingyenes lehetőséget
biztosítunk kezdő és már ismert írók, költők, újságírók, képzőművészek, festők,
grafikusok, szobrászok és minden más művészeti ág képviselőinek arra, hogy
alkotásaik a nagyközönség előtt megjelenjenek.
Jelenleg mintegy 1200 alkotó (író, költő, újságíró, grafikus, festő,
képzőművész) 29400 alkotása, írása, valamint játékok, pályázatok, hang és video
anyagok találhatók internetes oldalunkon, amelyet kikapcsolódás céljából
látogatnak regisztrált tagjaink, internetes olvasóink.
Nyomtatásban megjelenő HM Holnap Magazinunk 2014-ig havonta jelent meg, 44
oldalon, 2015-től negyedévente, 60 oldalon, igényes kikapcsolódást biztosítva
az irodalmat, kedvelő olvasóknak. A magazinban a rövid novellákon, folytatásos
történeteken, verseken kívül, kulturális programajánlókat, és interjúkat
olvashatnak ismert zenészekkel, színészekkel, énekesekkel, írókkal,
filmrendezőkkel, zeneszerzőkkel, festőkkel és más művészeti ágak képviselőivel.
Ezen kívül rövid cikkek, rejtvény és gyereksarok rovat biztosítja minden
korosztály számára a kikapcsolódást.
A magazin ezen kívül könyvkiadással is foglalkozik.
Az elmúlt időszakban eddig 200 kötetet jelentettünk meg.
A kiadott könyveinkről részletesen webáruházunkban:
Rendezvényeinken, könyvbemutatóinkon ismert színészek előadásában hallhatóak a
magazin szerzőinek alkotásai és kiállításainkon láthatóak festményeik,
grafikáik, képzőművészeti alkotásaik.
A magazint támogató színészek: Bartalis Blandina, Bogdányi Titanilla, Dögei
Éva, Makay Andrea, Solecki Janka, Holl Nándor, Keresztes János, Seder Gábor,
Seszták Szabolcs, Joó Gábor, Varga Gábor.
Magazinunk lektorai: Tamás István, író, újságíró, a Kanadai Magyar hírújság
főszerkesztője és Antal Zsuzsanna.
Grafikusaink: Böhm Csilla, Ivanics Deák Mercédes, Zombori Mónika
Nyomtatott és internetes magazinunk munkatársai: Kapássy Zsófia, Bakos Máté,
Németh Emília
Üdvözlettel
Bakos József
Holnap Magazin Főszerkesztője, író, újságíró.
Tel: 06/30 973 5296
************************
16.
SOMOLYGÁSAIM
NAGY
VENDEL:
HOGYAN
BESZÉLJÜK LE FELESÉGÜNKET ARRÓL,
HOGY
MI MOSOGASSUNK...
ÉLETKÉP
Hogyan
beszéljük le feleségünket arról, hogy mi férfiak mosogassunk?
Úgy, hogy egyáltalán nem beszéljük le őket róla. Sőt! Kissé álszentnek tűnően, de kellő elővigyázatossággal, hogy gyanút ne fogjon a nej, önfeláldozóan magunkra vállaljuk, mintegy mártírként, a konyhai munka eme utálatos melléktevékenységét.
Ha már elvállaltuk, mint már említettem volt, önként a hivatalt, minden valószínűség szerint el is nyerjük a megbízatást.
Úgy, hogy egyáltalán nem beszéljük le őket róla. Sőt! Kissé álszentnek tűnően, de kellő elővigyázatossággal, hogy gyanút ne fogjon a nej, önfeláldozóan magunkra vállaljuk, mintegy mártírként, a konyhai munka eme utálatos melléktevékenységét.
Ha már elvállaltuk, mint már említettem volt, önként a hivatalt, minden valószínűség szerint el is nyerjük a megbízatást.
S
mint egy felelősségteljes komoly férfiemberhez méltó, egy darabig hősiesen
végezzük a feladatot. Mikor már kezd terhessé válni a dolog, úgy egy-két nap
múlva: cselhez folyamodunk.
Véletlenszerűen s kellő megbánást tanúsítva, elejtjük a feleség kedvenc bögréjét, ami ripityára törik.
Mondván, megpróbáltuk elkapni, de megvártuk, míg egyet pattan.
Persze iszonytatóan vigyázkodva arra, hogy pótolható legyen a sarki boltból a hiányzó köcsög.
No ekkor minket nagyon elmarasztalnak ügyetlenségünkért, de újra bizalmat kapunk, s egy újabb bizonyítási lehetőséget.
Mégis csak, nem múlhat az életünk, egy cserépdarabon, s a repülő csészealjak elől meg elrántottuk a fejünket.
Másnap az új étkészleten, a tányér szélén, keskeny, de jól látható pörkölttől származó zsíros, paprikás csíkokat hagyunk. Amikor életünk párja bejön, s ezt a szörnyű jelenséget meglátja, fennhangon bennünket kétbalkezes, ügyetlen fajankóként lebarmol, s egyetlen, félreérthetetlen mozdulattal végleg kiparancsol bennünket a konyhából.
Igaz, hogy így ismét megtépázza amúgy is ingatag férfiúi becsületünket, de ez még mindig jobb, mint nap mint nap mosogatni.
Véletlenszerűen s kellő megbánást tanúsítva, elejtjük a feleség kedvenc bögréjét, ami ripityára törik.
Mondván, megpróbáltuk elkapni, de megvártuk, míg egyet pattan.
Persze iszonytatóan vigyázkodva arra, hogy pótolható legyen a sarki boltból a hiányzó köcsög.
No ekkor minket nagyon elmarasztalnak ügyetlenségünkért, de újra bizalmat kapunk, s egy újabb bizonyítási lehetőséget.
Mégis csak, nem múlhat az életünk, egy cserépdarabon, s a repülő csészealjak elől meg elrántottuk a fejünket.
Másnap az új étkészleten, a tányér szélén, keskeny, de jól látható pörkölttől származó zsíros, paprikás csíkokat hagyunk. Amikor életünk párja bejön, s ezt a szörnyű jelenséget meglátja, fennhangon bennünket kétbalkezes, ügyetlen fajankóként lebarmol, s egyetlen, félreérthetetlen mozdulattal végleg kiparancsol bennünket a konyhából.
Igaz, hogy így ismét megtépázza amúgy is ingatag férfiúi becsületünket, de ez még mindig jobb, mint nap mint nap mosogatni.
Persze
tudom hogy ezzel a gondolatmenettel nem nyertem el a feministák egyetértését,
bár én is az egyenlőség híve vagyok, a döntéshozatalban is mindíg az enyém az
utolsó szó, igen anyukám.
Egyebet nem mondhatok.
Egyebet nem mondhatok.
NAGY
VENDEL
2015.
************************
17.
TERMÉSZETGYÓGYÁSZAT
SOPONYAI
MIHÁLY ROVATA
Csipkerózsa
(Rosa canina)
(Rosa canina)
A
csipkerózsa Európában honos, 1-3 m magas tüskés cserje. A rózsafélék (Rosaceae)
családjába tartozik. Levelei 5-7 levélkéből állnak. A drogot a csipkerózsa
egészben szárított áltermése (Rosae pseudo-fructus) vagy az aszmagot nem
tartalmazó terméshús adja.
Hatóanyagai
Jelentős
C-vitamin forrás, emellett más vitaminokat, karotinoidokat, pektint, szerves
savakat tartalmaz.
Gyűjtése
A
csipkerózsa éretten piros színű és kemény áltermését, a csipkebogyót az első
fagyokig, szeptembertől novemberig gyűjtjük és mag nélkül, szárítva használjuk.
A dércsípte csipkebogyók szárításra nem alkalmasak.
Ha magunk gyűjtjük, a termésből a magot és a szőröket akár kézzel is ki lehet kaparni, de vigyázva, mert a szőrök a bőrön irritációt okozhatnak. Ajánlatos kesztyűt húzni hozzá. Virágszirmait, gyökerét, de leginkább a magtól megfosztott csipkehúst használjuk gyógyító célokra. 2 kg friss csipkebogyóból 1 kg szárazat kapunk.
Ha magunk gyűjtjük, a termésből a magot és a szőröket akár kézzel is ki lehet kaparni, de vigyázva, mert a szőrök a bőrön irritációt okozhatnak. Ajánlatos kesztyűt húzni hozzá. Virágszirmait, gyökerét, de leginkább a magtól megfosztott csipkehúst használjuk gyógyító célokra. 2 kg friss csipkebogyóból 1 kg szárazat kapunk.
Gyógyhatása
Enyhe
vízhajtó. Szabályozza az erek áteresztő képességét, erősíti az érfalakat,
ezáltal gyorsítja a véráramot. Ennél fogva érszűkület, érelmeszesedés
megelőzésére, kezelésére használható. B-, C- és K-vitamin található
benne.
A
virág szirmai enyhe hashajtó hatással bírnak, levele hasfogó. A termésében, a
csipkebogyóban sok C-vitamin van, egy kicsi bogyóban több, mint egy nagy
citromban! Ezért nem szabad forrázni. Fontos téli vitaminforrás a nátha
megelőzésére.
A
csipkemagban csak E-vitamin van, teája epekőoldó hatású, hólyagbántalmak ellen
is nagyon jó. Húgyhajtó hatású, vesehomokra és vesekő leválasztásra is
használható.
A csipkehús kedvezően hat a cukorbetegségre, jó emésztésjavító. Immunerősítő hatása van, különösen ajánljuk stresszoldásra, dohányosoknak pedig azért, mert a dohányzás sok C-vitamint von el a szervezetből. Nyugtatja az idegeket, általános erősítő hatása van. Magas C-vitamin tartalma miatt a II. világháború alatt a brit kormány gyűjtette a lakosság C-vitamin szükségletének fedezése céljából.
A csipkehús kedvezően hat a cukorbetegségre, jó emésztésjavító. Immunerősítő hatása van, különösen ajánljuk stresszoldásra, dohányosoknak pedig azért, mert a dohányzás sok C-vitamint von el a szervezetből. Nyugtatja az idegeket, általános erősítő hatása van. Magas C-vitamin tartalma miatt a II. világháború alatt a brit kormány gyűjtette a lakosság C-vitamin szükségletének fedezése céljából.
Felhasználása
Gyógytea:
Készítéséhez egy csapott evőkanálnyi csipkebogyót vagy csipkehúst 3-4 óráig
hideg vízben áztatunk, majd hidegen vagy langyosra melegítve megisszuk.
Forralni, forrázni nem szabad. Napi 2-3 csészével is fogyaszthatunk
belőle.
A friss virágból készült igen jóízű tea kiváló hashajtó. Napi egy csészével kell inni lefekvés előtt.
Gyógybor: A csipkebogyóbor főleg idősebb korban kitűnő házi szer a hólyag és a vese rendszertelen működése ellen.
A friss virágból készült igen jóízű tea kiváló hashajtó. Napi egy csészével kell inni lefekvés előtt.
Gyógybor: A csipkebogyóbor főleg idősebb korban kitűnő házi szer a hólyag és a vese rendszertelen működése ellen.
Egyéb
felhasználás: A termésből készülhet még lekvár, likőr, szörp. A lekvárhoz a
csipkehúst használjuk mag és szőr nélkül. A megtisztított, nyers csipkehúst
turmixoljuk, majd azonos mennyiségű mézet vagy cukrot adunk hozzá, hűtőben
tároljuk.
************************
18.
SZERKESZTŐI ÜZENETEK
Kedves
olvasó!
Ön a Megszólalok Művészeti Magazin legújabb számát olvassa.
Jelentkezését, hozzászólását a következő elérhetőségekre várjuk.
Postacím: MMM szerkesztősége 7100 Szekszárd József Attila u. 3
Telefon: 06 30 550 51 06 8-tól 20- ig.
e-mail:
Ön a Megszólalok Művészeti Magazin legújabb számát olvassa.
Jelentkezését, hozzászólását a következő elérhetőségekre várjuk.
Postacím: MMM szerkesztősége 7100 Szekszárd József Attila u. 3
Telefon: 06 30 550 51 06 8-tól 20- ig.
e-mail:
Levelek,
írások fogadása
skype
címem nagy.vendi54
Új
email címem: nagy.vendi54@gmail.com
Magazinok
küldése
………………………………………………………………
Továbbá
tájékoztatjuk olvasóinkat, hogy a Művészeti Magazint teljes tartalmát feltettük
a Netre. Ez az új megjelenési forma a látók
számára
készült, amely formázott betűket, színeket és képeket is tartalmaz. Ennek
elérhetősége a következő linken lehetséges:
http://megszolalok.blogspot.hu/
Tehát az eddig megjelent összes számot visszamenőleg is elérhetővé tettük a fenti blogoldalon!
Tehát az eddig megjelent összes számot visszamenőleg is elérhetővé tettük a fenti blogoldalon!
……………………………………………………………
A
lap ingyenes, kérje a szerkesztőtől. Írásaink tartalmáért az adott írás
szerzője felelős.
Köszönjük
a külső munkatársak közreműködését.
A
szerzői jogokat fenntartjuk.
Kérjük
jelezze, ha megkapta, vagy azt is, ha nem kapta meg az újságot. Ha elmenti,
megmenti, bármikor előveheti.
Van
olyan olvasó, aki kinyomtatta több oldalra a szöveget, és összekapcsozva,
lapozható olvasmányt kapott. Így sem rossz!
Az oldal akadálymentes, olvasó programmal a vakok is elolvashatják.
Az oldal akadálymentes, olvasó programmal a vakok is elolvashatják.
Az
esetleges sajtóhubákért elnézést kérünk.
Írott
műveim megtekintése:
AZ
ÖSSZES ELÉRHETŐSÉGEM..
gmail:
nagy.vendi54@gmail.com
skype:
nagy.vendi54
nagy.vendi54@gmail.com
skype:
nagy.vendi54
megszólalok
müvészeti magazin
http://megszolalok.blogspot.hu/
www.megszolalok.blogspot.hu/
weboldal:
http://megszolalok.blogspot.hu/
www.megszolalok.blogspot.hu/
weboldal:
facebook:
csak beirod a facebook keresőbe mindhármat külön - külön és meg is
találtad
az oldalaimat.
Megszolalok
Nagy Vendel
Nagy
Vendel Írásai:
megszolalok
művészeti magazin szerkesztő nagy vendel
Könyvtár:
E.
könyvek a mek- en
Magyar
elektronikus könyvtár
........
ez
a verses oldalam címe... www.pieris.hu
http://www.pieris.hu/szerzo/nagyvendel
http://www.pieris.hu/szerzo/nagyvendel
........
KÜLFÖLDI
ELÉRHETŐSÉGEK..
www.canadahun.com
irodalom fórum
________________________________________________
Az
Amerikai Egyesült Államok -beli egyik link, ahol elérhetik magazinunkat.
A
link: minnesotahungarians.com
...........
Kedves
olvasóink!
Néhány
operatív információt kell megosztani Önökkel. Sokan jelezték, hogy a színes magazin
blogoldalán mindig csak a legújabban feltett újság jelenik meg, pedig a
régebbieket is szeretnék olvasni. Ennek semmi akadálya nincs, ugyanis ugyanazon
az oldalon elérhető az összes többi is!
A
megoldás a következő: a képernyő jobb felső részén látható a
"Blogarchívum" felírat. Ez alatt
különböző
dátumok és hónapok vannak, amelyek mellett láthatók kis fekete háromszögek.
Ezek tartalmazzák a régebbi számokat. A háromszögekre kattintva
"legördülnek" azok az újságok, amelyeket abban a hónapban tettünk fel.
Most már csak ki kell választani kattintással a kívánt újságpéldányt. A
háromszögre újból rákattintva bezáródik az az év, vagy hónap, s újabb újságot
lehet kiválasztani olvasásra!
Még
egy nagyon fontos információ! Mivel a memóriaterületünk véges, ezért
takarékossági szempontból összevontuk azokat az újságokat, amelyek azonos
hónapban jelentek meg. Általában kettő számot jelent egy hónapban, ezért
ezeket egy blogba vontuk össze. Az összevonással még nem végeztünk, egyenlőre
csak a januárban és februárban íródottak kerültek egy blogba. Az összevonást
folyamatosan végezzük...A blogon belül két újságot vastag piros csíkkal
választottuk el!
_________________________________________________
VÉGE-ENDE-KONYEC-FIN-END-FINÍTÓ